ZEMĚ

KANIBALŮ

MARK E. POCHA

Carcosa 2021

Copyright © Mark E. Pocha, 2016, 2021

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2021

Obálka (jacket illustration) © Peter Cwoky Murín, 2021

Ilustrace (illustrations) © Martin Cuco Luciak, 2016

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © Josef Žáček

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2021

ISBN 978-80-88243-49-6 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-52-6 (ePub)

ISBN 978-80-88243-53-3 (Mobi)

Veškerá práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu nakladatele.

Varování: pro starší 18 let

Tento příběh je fikce. Všechna jména, postavy, místa a děje si vymyslel autor a jejich podoba s reálnými osobami či událostmi nebo institucemi a místy je čistě náhodná. Fiktivní obsah mají rovněž všechny obrazové nebo zvukové propagační materiály související s knihou a nelze je zaměňovat s realitou.

Předmluva k českému vydání

Když se Země kanibalů (Krajina kanibalov) v roce 2016 pomalu drala na svět, zeptala se mě skvělá česká spisovatelka Františka Vrbenská, jestli si myslím, že dnes někoho baví číst o kanibalech.

Do té doby mi vyšel jeden civilní román (Majo Kluvanec: Semester zakomplexovaného sviniara, 2014), měl jsem za sebou slušné úspěchy v literárních soutěžích a možná tucet vydaných povídek – takže jsem se, přirozeně, cítil jako mistr světa. Navíc jsem se nacházel pod vlivem života a díla Charlese Bukowského, a to je pro aspirujícího spisovatele samostatná diagnóza.

Podle toho zněla i moje odpověď Františce: „Nevím, a ani mě to nezajímá!“

Za měsíc jsme román pokřtili na bratislavském festivalu fantastiky SLAVCON. Po křtu (role kmotra se zhostil další skvělý autor, Juraj Červenák) se u improvizovaného prodejního stolku vytvořila celkem slušná fronta – myslím, že by zaplnila tramvaj. Pokud ne celou, tak jeden vůz určitě.

To bylo poměrně nečekané, ale velice potěšující.

Vzpomínám si, že jsme rozdali pár triček s originálním motivem obálky (tu původní vytvořil výtvarník a ilustrátor Martin Cuco Luciak, zatímco trička velkoryse zajistil další kolega spisovatel, Janko Iša) a hodně tematických knižních záložek. Potom jsme družně poseděli v nedalekém baru, kolegiálně a bohémsky zapili nějaké to zlomené srdce a rozešli se do noci.

Myslel jsem, že tím to zhaslo – Kanibalové jsou venku, pár kusů se možná prodá a nakladatelství Hydra nezůstane v černých číslech.

Uběhl rok, dva…

A světě, div se, Krajina kanibalov je dnes beznadějně vyprodaná. Náklad byl asi tisíc dvě stě výtisků, což je na knihu debutujícího autora (můj první román pod jménem Mark E. Pocha) odvážné množství. Navíc pokud jde o okrajový žánr, vzdávající hold italským VHS hororům z 80. let.

Takže obloukem se můžu vrátit v čase (alespoň v této předmluvě) k Františce a pozměnit původní odpověď na její otázku:

„Ano, myslím, že lidi si rádi přečtou krvák o kanibalech.“

Díky nakladatelství Carcosa a skvělému překladu Milana Žáčka si ho teď můžete přečíst i v českém jazyce.

Dobrou chuť k vydatnému literárnímu braku!

Mark E. Pocha, 31. 12. 2020

Věnováno památce Františka Jirky

(* 01. 10. 1960 – † 17. 9. 2012)

Mám tě rád, strýčku.

Lidi si myslí, že jsem šílený, protože neustále žiju v obavách,

ale kdybys dával pozor, taky by ses bál.

Tak si raději dávej pozor,

protože tenhle svět, který máme tak rádi, může i zabít.

- Randy Newman

Vítej v džungli

Sleduj, jak tě složí na kolena

Chci se dívat, jak krvácíš

- Guns N‘ Roses

Ti, kdo se k Bohu otočili zády, se pozvolna opékají na rožni

v plamenech pekelných.

- Zjevení Pavlovo

PROLOG

Oltář z kostí

Vesmír.

Chladná, nekonečná, lhostejná tma. Neprobádaná tajemná dálava, plná cizích pohybujících se těles a zvláštních jevů.

Podle vědců představuje vesmír rozumný, matematicky dokonale uspořádaný prostor. Najdou se však i snivci, jež ho vnímají jako bezútěšné a děsivé místo, kde vládnou síly chaosu a pořádek je pouze vnějším zdáním, klamným dojmem, který má ošálit soustředěného pozorovatele, aby se nemohl připravit na nepředstavitelné hrozby, vyčkávající kdesi tam venku na vhodnou příležitost, aby…

Jisté je jen jedno: tam nahoře vás nikdo neuslyší kopat a křičet o pomoc.

Jisté je, že vesmír není právě nejlepší místo pro život.

Pro člověka ne.

Noční obloha nad amazonským pralesem byla posetá myriádami hvězd. Třpytily se jako zlověstné oči prastarých bohů. Tu a tam se mezi nimi zjevil padající meteorit.

Příslušníci malého domorodého kmene Hatirl’amiyorum, obývajícího prales kdesi na nedotčeném území peruánského národního parku Otishi, nechávali své jednoduché myšlenkové nitě bloudit v říši snů. Tito lidé byli jedni z posledních na světě, kteří dosud nenavázali kontakt s civilizací.

Indiáni, tisíce let izolovaní od vnějšího světa, nezatížení daňovými povinnostmi, splátkami za nové auto nebo hraným úsměvem televizních moderátorů, spali po těžkém dni na primitivních lůžkách ze zvířecí kůže ve svých primitivních rákosových chatrčích tvrdě jako nemluvňata. O nebeské úkazy se zajímali pramálo – to, co se dělo na nebesích, se týkalo pouze nebes.

A vtom…

Záblesk z výšky.

Ze tmy se nenápadně, v absolutním tichu, vyloupla malá tečka a závratnou rychlostí se blížila k Zemi. Byla to oslňující létavice, táhnoucí za sebou ohnivý ohon. Mohlo by se zdát, že její jasné světlo je dobrým znamením.

Zdání však někdy klame.

Po tom, co klesla do nižších vrstev zemské atmosféry, zář zeslábla a létavice se postupně zmenšovala, až zčernala a ztratila se v srdci amazonského pralesa.

Po celém úkazu nezůstalo na obloze ani památky.

Divoch, který kráčel vpředu, se jmenoval Animsatmiyormu. V jeho stopách šel další lovec z vesnice, o hlavu nižší Mazceralarinin. Oba byli vyzbrojení primitivními oštěpy s kamennými hroty a kamennými sekyrkami. Těla měli potřená šedým práškem na znamení toho, že jsou bojovníci. Šaman jejich kmene se zdobil červenou, ženy a děti měly zkrášlování barvami povolené pouze při výjimečných příležitostech, jako jsou pohřby či svatby.

Oba muži se prodírali hustým podrostem. Úzká stezka je přivedla k prostranství, kde předtím nastražili past.

Pokud se do ní nechytilo něco pořádného, jaguár nebo alespoň tapír, kmen dnes zůstane o kukuřici, banánech a rybách. A drobotina si určitě nahrabe larvy hmyzu jako zákusek. Děti mají rády, když jim šťáva z rozmačkaných tělíček stéká po bradě.

Maso koneckonců tvořilo pouze malou část kmenového jídelníčku a obvykle si nikdo nestěžoval, když ho vynechali i několik týdnů. Lov byl čistě mužskou záležitostí a byl považován spíš za hru a prestižní záležitost než za něco nevyhnutelného. Náčelník však v poslední době býval podrážděný, a pokud dlouho nežvýkal maso, míval divné nápady.

Dokonce by nám mohl přikázat, aby…

Animsatmiyormu si řekl, že na to raději nebude myslet. Sníst příslušníka vlastního druhu jen tak pro potěšení mu nepřipadalo správné. Ne že by nikdy nejedl lidské maso, to ne, ale docházelo k tomu pouze zřídka a maso bylo vždycky z lidí jiného kmene. Takového člověka musel nejdřív zabít v čestném boji. Věřilo se, že do vítězného bojovníka přechází síla mrtvého soupeře.

Náčelník to však viděl jinak. Náčelník by se masem cpal od rána do večera. Na co je takový náčelník…

Ty bys kmen uměl vést líp…

Tu myšlenku vypudil z hlavy. Odkud se vzala? Nikdy předtím tak neuvažoval. Pýcha nevede k ničemu dobrému.

Animsatmiyormu vlastně nevěděl, co se mu na zabití a následném snědení jiného člověka výlučně pro potěšení z jídla příčí. Vždyť šlo o jednoduchý, praktický úkon, jeho předkům vlastní po celé věky. I Animsatmiyormu ho celkem dobře ovládal.

Postup byl většinou následující: podříznout hrdlo, zachytit krev do kusu vydlabané kůry, vypít ji, dokud je ještě teplá, rozpárat břicho a vybrat vnitřek. Divoch neznal názvy orgánů, uvažoval o nich jen v mezích svého primitivního mozku.

Oddělit svaly od kostí nebylo nijak těžké, ale za opravdové umění se považovalo rozbití lidské lebky tak, aby nevytekl její obsah. Nad tím Animsatmiyormu často dumal, když byl ještě mladší. Zkušené muže z kmene to viděl dělat mnohokrát, ale ne vždy se jim to podařilo podle jejich představ.

Ano, mozek byl skutečnou pochoutkou. Nejlépe chutnal v syrovém stavu. Za tím účelem jste však museli vědět, jak hlavu správně rozrazit kamenem. V opačném případě jste mohli přijít i o polovinu té příjemně slané, mazlavé hmoty.

Naopak s vnitřnostmi se nedělali žádné cavyky. Srdce dostal podle zvyklostí náčelník, ale zbytek se naházel do velkého kotle a uvařil ve vodě – to byla práce pro stařeny. Stačilo přidat bylinky, kterých rostlo kolem osady habaděj, a chutná večeře byla na světě.

Animsatmiyormu si povzdechl – v ústech se mu najednou seběhly sliny.

Zvláštní… Před chvílí se ti ještě lidské maso nepozdávalo… Co se to děje?

Ale dál už přemýšlet nebude. Není pro to vhodná chvíle. Teď musí s Mazceralarininem zajistit potravu. Proto přece nastražili past. Jen proto se včera, navzdory náčelníkovu napomenutí, odvážili odejít tak daleko od osady.

Slunce teprve vycházelo nad obzor, ale domorodec věděl, že až se vrátí domů, bude už vysoko na obloze a bude pořádně pražit.

Štěkl na svého druha povel a sám přidal do kroku.

Co to je za kámen a kde se tu vzal?

Oba divoši stáli na travnaté, stromy obklopené ploše na konci stezky, po níž přišli. Civěli na malou část země, z níž jedním koncem vyčníval prapodivný kus kamene. Animsatmiyormu takový kámen nikdy předtím neviděl. Byl dokonale hladký a měl oválný tvar. Zdálo se, že měl původně tmavošedou barvu, teď však v šikmě dopadajících slunečních paprscích krásně žlutě světélkoval. Kdo šel kolem, nemohl si ho nevšimnout. Domorodec předmět sledoval se zvídavě nakloněnou hlavou. Odhadoval, že kámen svou menší částí ční do vzduchu a tou větší je zaražený v zemi. V jeho bezprostředním okolí se nacházela pouze hlína, jako by tam někdo vytrhal všechnu trávu do posledního stébla i s kořínky.

Nebo jako by zchřadla…

V korunách stromů řídce se vypínajících po obvodu mýtiny potichu ševelilo listí, ale jinak v nich nezašvitořil jediný pták, nezacvrlikala v nich jediná breberka. Tyto důvěrně známé, neustále přítomné zvuky pralesa byly pryč. Vystřídalo je nápadné, zlověstné ticho.

Animsatmiyormua to znepokojovalo. Intuice ho varovala, aby byl ve střehu. Prohlížel si past, kterou včera nastražil. Zůstala netknutá – do jámy, vyhloubené na mýtině mezi stromy, nespadla ani hloupá lama, natožpak jaguár.

Pocítil v sobě zárodek hněvu. To ho překvapilo. Obvykle si za všech okolností zachovával chladnou hlavu.

Zachmuřeně se vrátil ke kameni vyčnívajícímu z hlíny. Na svého druha, který se předmětu málem dotkl prstem, křikl, aby ucouvl. Ani takové vystupování vůči soukmenovci nebylo pro Animsatmiyormua typické. Co to s ním dnes je?!

Odložil na zem oštěp a dřepl si, aby si kámen lépe prohlédl. A přesně v tom okamžiku…

Animsatmiyormu… ozvalo se mu v hlavě. Jsme tady pro tebeee, Animsatmiyormu… Neměj straaach…

Bylo to, jako by se natáhlo nějaké neviditelné chapadlo a vklouzlo mu do obou uší současně. Hlas, který slyšel, byl příjemný, melodický, svůdný… Ale zároveň chladně bezpohlavní.

Odkud přichází? Zdálo se, že odevšad. Z korun stromů, z hlubin země, ze vzduchu…

Ten kámen! pomyslel si indián poplašeně a téměř odskočil, ale něco hluboko uvnitř ho přinutilo zůstat. Ten kámen mluví!

Podobnou zkušenost měl v životě pouze jednou, když mu kmenový šaman dal vdechnout prášek z yakoany. Bláznivý šaman, stále byl od hlavy k patě potřený červenou barvou, kterou lisoval z plodů keříků rostoucích v lese nad osadou. Někdy si na hruď kreslil všelijaké obrazce. Tvrdil, že tak uctívá duchy lesa. Indiáni věřili, že duchové se skrývají

(v kamení)

všude v přírodě: ve vodě, v půdě, ve stromech…

Po vdechnutí yakoany se člověku jevil celý svět v úplně nové podobě. Všechno vibrovalo, všechno žilo v jednom bláznivém tanci rozpuštěných barev a tvarů. Byl to nepopsatelný zážitek – stromy, květy, keře, skály najednou jako by mluvily jazykem jeho kmene.

Nebo přesněji, mluvili jím xapiripé, duchové, kteří je obývají. Přinesli jsme ti spásu, Animsatmiyormu… pokračoval cizí hlas. Nebo jich bylo víc? Indián neuměl určit, jestli slyší celý sbor, nebo ozvěnu jediného hlasu.

Neboj se nás! Jsme duchové kamene, ó, aaano. Jsme duchové vody a vzduchu a lesa a všeho, co je, bylo a bude, dokud to jednou provždy nezanikne a všehomír nebude pohlcen věčným chaosem a temnotou. Ten čas se blíží! Ale do té doby jsme tu pro tebe… Přinášíme ti spáááásu! Spásu a velkou budoucnost! Jsi předurčený k velkým činům!

A my ti pomůžeme, aby tvůj život nepřišel nazmar. Aby se naplnil tvůj osud…

Divoch naslouchal s vytřeštěnýma očima. Dlaně měl studené, záda mokrá. Ničemu nerozuměl a zároveň mu všechno dávalo dokonalý smysl. Svým nevysvětlitelným, kouzelným způsobem.

Už nemusíš poslouchat hloupé rozkazy náčelníkaaa… Bude z tebe velký muž, Animsatmiyormu! Líbí se ti ta představaa?

Aaano… My víme… My víme… Ale nejdřív pro nás musíš něco udělat. Musíš nás uctít. Vykonat oběť. První bohoslužbu. Postavíš nám oltář. Tady, na tomto místě. Oltář z kostí pro své xapiripé…

Ten zvláštní hlas v mladém divochovi něco probudil. Ozvalo se v něm cosi starobylého, prapůvodního… To, co z něho dělalo takového člověka, jakým byl… jakým by měl být. Pulzovalo to v jeho krevním řečišti, napadalo to srdce, mozek a buňky jako zákeřný virus.

Chlupy na předloktích se mu vztyčily jako šiky vojáků nastoupených k přehlídce. Na jazyk mu dolehla pachuť hnijícího ovoce. Před lety, když byl hodně nemocný, si jednou v noci myslel, že už je po něm, když blouznil v horečce – tehdy měl v ústech podobný pocit.

Mlaskl a polkl, aby tu chuť zapudil. Sáhl po žlutě pableskujícím kameni. Byl příjemný na dotyk. Ani studený, ani teplý – tak akorát. Vytáhl ho ze země. Šlo to neuvěřitelně lehce, jako by zvedal pírko.

Když mu kámen ležel na dlani, domorodec znenadání pochopil, že přesně na tom místě musí postavit oltář.

Ještě dnes.

Hned za chvíli.

A potom se celý jeho dosavadní život obrátí naruby.

Otočil se k svému druhovi. Kývl na něho, aby přišel blíž.

Mazceralarinin se nedůvěřivě přiblížil. Zdálo se mu, že Animsatmiyormu se za tu krátkou chvíli, co si prohlížel ten podivný kus skály, jaksi změnil. Podíval se mu do očí, zastíněných hustým obočím a černou ofinou. Byly zakalené, jako by skrze něho hleděly kamsi do neurčité dálky. Dlouhé šlachovité tělo měl napjaté jako luk, vypadalo to, jako by se každým okamžikem chystal vyskočit…

To Mazceralarinina znervóznilo. Svého společníka najednou nepoznával. Byl by se už nejraději vrátil do vesnice ke svojí ženě a trochu se s ní poválel v suché trávě.

A tehdy se Animsatmiyormu s rykem vrhl vpřed a zasáhl svého druha hranou kamene do spánku.

Listí v korunách zaševelilo.

Mazceralarinin pocítil náraz, jako by se na něho svalil kmen stromu. Před očima se mu roztancovaly hvězdy. Na okamžik se ponořil do tmy.

Když oči znovu otevřel, přímo naproti sobě měl bezoblačnou oblohu. Na zádech cítil hrudky hlíny.

Příjemný výhled mu kazila jediná věc: hlava jeho druha, která se tyčila přímo nad ním.

Animsatmiyormu měl v tváři cizí, divoký výraz. Svaly obličeje mu stahovala zlověstná křeč. Tmavé oči měl vypoulené a podlité krví.

V rukou, sepjatých vysoko nad hlavou, třímal kamennou sekyrku.

Ohnal se a ťal dřív, než omráčený Mazceralarinin stačil vydat jedinou hlásku.

A potom už Animsatmiyormu jen tloukl a tloukl, sekal do Mazceralarininova hrdla. Z tepny stříkal gejzír tmavočervené krve. Animsatmiyormu od ní měl potřísněné silné ruce i tvář. Několik horkých kapek mu přistálo na jazyku, který mu bezděčně vyčníval z pootevřených úst.

Zničehonic si uvědomil, jak lahodně chutná.

Z rány na hrdle jeho druha se vydrala přeseknutá lanka žil.

Animsatmiyormu mu nakonec popadl hlavu za vlasy, škubl a jednou provždy ji oddělil od těla.

Trofej zvedl vysoko nad sebe, obrátil se k východnímu obzoru, nad nímž rychle stoupalo slunce, a vyrazil vítězný výkřik. Potom hlavu odhodil stranou a sedl si na krví zbrocenou zem. Oddechoval. Kámen, který při útoku upustil, se mu jemně chvěl u nohou. Znovu ho vzal do ruky.

Dokázal jsi to! ozval se hlas (hlasy) v souzvuku. Dokázal.

Jsme spokojení, ó, ano, velice spokojení… Víš, co máš dělat dál, že? Protože tímto to neskončilo. Toto je pouze začátek. Začátek velkýýých věcííí… Teď nám vyrobíš oltář z jeho kostí. Řekneme ti, jak ho postavit. Co uděláš s masem, je na tobě. Ale my už víme, co s ním uděláš, že anooo…?

Hlas odšuměl a už se neozval. Zvuky pralesa, dosud utlumené, znovu získaly na síle a všechno se vrátilo do obvyklého stavu.

Animsatmiyormu pomyslel na maso, které stáhne z kostí svého mrtvého druha. Něco zanechá duchům lesa jako obětinu a něco si vezme s sebou. Do vesnice se nevrátí s prázdnýma rukama.

A něco by mohl sám sníst hned na místě…

Najednou si uvědomil, že má na lidské maso obrovskou chuť.

Jak by ne! Vždyť je to pochoutka! Bez ohledu na to, zda pochází ze zabitého nepřátelského bojovníka, nebo z nic netušícího soukmenovce. Jak jen mohl někdy uvažovat jinak?

Olízl si rty a v krví potřísněné tváři se mu usadil spokojený, blažený úšklebek. Jeho život byl až dosud jednotvárný a bezcílný. Najednou měl pocit, že se všechno změní. Duchové z kamene mu budou nápomocní. Jak mohl vůbec žít tak prázdný život? Potom se obrátil k mrtvole, uchopil topůrko sekyrky a pustil se do práce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Země kanibalů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.