PROKLETÍ

aneb když tě osud zavolá

MARIE JAKOUBKOVÁ

Už se vám někdy v životě přihodilo, že jste dorazili na dosud neznámé místo a ihned při prvním rozhlédnutí jste nabyli dojmu, že to tam znáte? Že vám to místo něco připomíná? Že jste tam už jistě někdy museli být? Připadalo vám to tam natolik povědomé, až vám z toho všeho vyrašila husí kůže na rukou a mráz přeběhl po zádech?

I mně samotné se občas takové zážitky dějí. Hlavně se mi vybavují určité vůně, které mi následně navodí pocit, že jsem někde dané aroma již cítila, ale v danou chvíli vůbec netuším, kde a kdy to bylo. Mám pouze ten zvláštní pocit, že prostě vím.

Je to opravdu zajímavý a vzrušující moment, že ano? Okamžik, ve kterém mysl absolutně nechápe, co se děje. Nedokáže srozumitelně situaci zařadit tak, jak to bezpochyby mnohokrát za den udělá, aby mohla poskytnout náležitě odůvodnitelná data a informace, a my poté měli možnost se rozpomenout, kdy jsme shodný zážitek prožili.

Vědomě asi nelze danou situaci logicky odůvodnit, leda se přiklonit k možnosti, že jsme se na místě ocitli v jiném životě. Takovou troufalost však není schopen připustit každý.

Podvědomě, nebo chcete-li na základě intuice, však lze odhalit, proč cítíme to, co cítíme. Možná se to nebude zdát zcela logické, což na poli podvědomí je absolutně v pořádku a možná mnozí takové vysvětlení záhy zastíní kritikou, avšak proč nepustit uzdu fantazii a trochu si celou záležitost nevysvětlit po svém? Vždyť každý člověk má své vlastní podvědomí, své zážitky, intuici a vlastně i tu fantazii.

Pojďme se nyní spolu podívat, jak takový prožitek déjà vu (čti dežaví) může nastartovat záhadný sled událostí, který byl do té doby naprosto ukryt a před světem zatajen. Své o tom ví Gary, hlavní postava příběhu.

Kapitola 1

GARY

Gary byl úplně normální malý kluk. Do svých pěti let si nevinně hrál tak, jak to běžně dělaly i jiné děti. Jezdil na kole, prohlížel si s mámou knížky, tátova záda si sedlal jako koníčka, byl zkrátka šťastný. Pak, přesněji po jeho pátých narozeninách, se vše rázem změnilo. Život jako by se zastavil. Jako by se někde přetrhla nit od štěstí a to se přestěhovalo do jiné rodiny.

Najednou tu byl docela jiný chlapec. Vypadal sice jako dřív, ale uvnitř jeho malého tělíčka bylo něco jinak. Asi to ještě nedokázal přesně popsat, ale uměl minimálně rozlišit svůj psychický stav před narozeninami a po nich. Neuběhl totiž ani týden od jeho oslavy pátých narozenin a možná že v té době právě seděl u stolu a ještě dojídal poslední kousek ze svého dortu, a určitě si na něm moc pochutnával, než mu výtečná chuť v ústech znenadání zhořkla. Bylo to právě v momentě, kdy se dozvěděl tu nejhorší novinu ve svém životě. Novinu, které vůbec nerozuměl, a kdyby rozumět mohl, raději by ani nechtěl.

Ještě donedávna bylo všechno jako malované. Celá rodina byla pospolu a užívala si všech šťastných chvil. Alespoň takto to Gary vnímal. Proto mu nešlo na rozum, že se vmžiku mohl jeho svět obrátit absolutně vzhůru nohama. Zůstal najednou sám. Tedy ne úplně, z poloviny sám. Zůstal se svou mámou, ale bez táty. Otec je oba opustil a oni byli rázem na všechno sami. Bez jediného vysvětlení zmizel, byl zčistajasna pryč. Zůstala po něm akorát prázdná židle u stolu, prázdná postel, a hlavně prázdno v Garyho srdci.

Ještě podivnější bylo, že od doby, kdy odešel, si na ně, a zejména na Garyho, nikdy nevzpomněl. Neposlal jediné přání k narozeninám a listonoš nikdy nepřinesl balíček s dárkem. Asi na něj opravdu zapomněl, říkával si často sám pro sebe.

Matka se mu mnohdy snažila vysvětlit, že on za otcův odchod nemůže, že to tak prostě v životě chodí a že není jediným dítětem na světě, které žije pouze s mámou. On byl z toho všeho velice smutný, a i když matce na oko říkával, a utěšoval ji, že je v pohodě, chápe to, po večerech pod peřinou skoro denně plakával.

Byl to ale moc hodný chlapec. Rozhodně nechtěl své matce přidělávat další starosti. Sama jich měla nad hlavu už jen s tím, aby obstarala dostatek jídla a poplatila účty. Velice ji za to obdivoval a snažil se jí pomáhat, jak to jen ve svých letech dokázal. Vynesl odpadky, utřel nádobí, ustlal postele, vyvenčil psa Maxe a další drobnosti, které matce ušetřily čas na užitečnější práci.

Když povyrostl, sehnal si brigádu. Na svém starším kole rozvážel noviny. Nebyla to práce příliš dobře placená, avšak každá pence se v té době hodila. Mamka mu z výdělku vždy část nechala, aby neměl pocit, že jen pracuje a nemá z toho žádný osobní užitek a radost. Peníze, které od ní dostal, si pečlivě ukládal do kasičky. Již odmalička snil o tom, že se jednou podívá do Francie a vystoupá na samý vrchol Eiffelovky. Kasičku měl proto ve tvaru právě oné věže, která mu tak vždy připomněla jeho vize, sny a touhy. Práce s rozvážením novin ho tak daleko více bavila. Navíc mohl pomoci své mámě a to ho těšilo ještě více.

Čas pozvolna plynul a Gary postupně dospěl. Když mu bylo jednadvacet let a dokončil studia, rozhodl se, že nastal ten správný čas opustit své rodné město a vydat se za svými sny a ideály. Stále ho přitahovala ona věž, kdesi daleko ve Francii, kam se do té doby mohl podívat leda prstem po mapě. V době, kdy slavil své jedenadvacáté narozeniny, ještě zdaleka nebyl internet a podobné vymoženosti, psal se totiž rok 1972. Tento rok se proto stal památným, jelikož jako dospělý člověk poprvé vykročil do velkého a neznámého světa.

Vůbec netušil, co bude na svých cestách potřebovat. Sbalil si tedy jen nejnutnější věci. Do malého kufříku vložil i svou kasičku, kterou poctivě plnil od svého dětství. Po políbení od matky s přáním šťastné cesty se vypravil vstříc dobrodružství, na které se těšil už jako malý kluk.

Srdce mu bušilo nadšením, vzrušením, ale také steskem po své milované mámě, kterou nechal za svými zády a bez jediného ohlédnutí kráčel dál a dál. Nemohl se otočit, jinak by si své plány rozmyslel.

Matka stála na zápraží jejich domu a slza jí stékala po tváři. Věděla, jakou má její chlapec povahu, a proto mu nikdy nezazlívala, že se na ni neotočil a nezamával. Moc dobře si uvědomovala, jak těžké rozhodnutí udělal, a s jakou lítostí v sobě opouštěl domov. Počkala, až zajde za roh ulice a poté se celá uplakaná vrátila zpět do domu. Vytáhla z komody malou fotku, na které byl její milovaný synáček ještě jako malý kluk. Seděl tam na svém kole a vzadu na nosiči měl připevněný balík s novinami. Byla to fotka právě z doby, kdy se rozhodl rozvážet noviny a pomoci jí tak s živobytím.

Vložila si fotku do rámečku a položila ji na poličku v kuchyni. Měla ho tak stále na očích a vždy, když se na ni podívala, přemýšlela, kde už může být, jak se má a jestli si na ni někdy vzpomene. To ji pokaždé tolik rozlítostnilo, že fotku chytla do rukou a políbila ji. Pak otřela slzy ze sklíčka na rámečku a opatrně ji umístila zpět na polici.

Gary mezitím nastoupil na první autobus, který dorazil do jejich čtvrti a s hlavou plnou očekávání mířil do své vysněné Francie. Trochu se bál, ale ne moc. Jen tak akorát. Seděl na sedadle hned za řidičem a přemýšlel, jak asi dlouho pojede, kde bude muset přestupovat a kolik nového se v neznámých končinách doví. Myšlenky mu krátily cestu a také jej značně unavovaly. Samým přemýšlením během chvilky usnul a vzbudil jej až řidič na zastávce, kde musel přestoupit.

„Mladý pane. Jsme na místě. Haló, vzbuďte se!“ pronesl řidič a pravou rukou Garymu poklepával na rameno. Ten se ve chvilce probral a celý rozespalý se začal rozhlížet kolem sebe.

„Já jsem usnul? Kolik je, prosím vás, hodin?“ zeptal se najednou a vytáhl z náprsní kapsy saka malý papírek. Měl na něm napsaných několik měst, přes která si naplánoval svou cestu za snem. Než však stihl řidič autobusu odpovědět na jeho otázku, už se hrnul z autobusu ven.

První zastávka byla přímo v samém centru Londýna. Gary bydlel na okraji tohoto města, ale do centra se za svůj život nikdy nepodíval. Zkrátka svůj dosavadní život zaměřil spíše na vydělávání peněz pracemi, které byly po ruce kolem místa bydliště. Školu, kterou navštěvoval, a na které se vyučil prodejcem, byla také jen dva bloky od jejich domu. Za celých dvacet let života se tedy dostal sotva za hranice tamního okresu a tudíž cesta, na kterou se nyní vydal, pro něj byla naprosto unikátní a dobrodružstvím protkaná. Vše bylo zcela nové, absolutně neznámé a k ničemu nepřirovnatelné.

Protože se však sám označoval za Londýňana, bylo jeho povinností vidět na vlastní oči všechny krásy, kterými město oplývalo. Musel si to doslova ohmatat, očichat a pomazlit se s historií, kterou všechny stavby v sobě skrývají.

Vystoupil z autobusu, promnul si rozespalé oči a dlouze si zívl. Když oči opět otevřel a rozhlédl se kolem sebe, byly jeho prvotní dojmy naprosto velkolepé. Cítil se jako malé dítě, které dostalo dlouho očekávanou hračku. Nemohl se nabažit. Takovou krásu měl téměř na dosah, a přesto ji málem nespatřil. Ve škole se samozřejmě o všech důležitých stavbách Londýna učili a viděl nespočet obrázků, avšak realita byla naprosto nesrovnatelná. Měl pocit, jako by celé město doslova žilo, dýchalo a pulzovalo. Jako by se snažilo k němu samotnému promluvit a přivítat jej. Londýn jej opravdu nadchl. Zamiloval se do něj na první pohled.

Chodil celý den a obcházel jednu stavbu za druhou. Vždy se na chvíli zastavil, v duchu se poklonil stavitelům, kteří dokázali takové skvosty postavit, poděkoval za možnost vidět všechnu tu nádheru a následně šel dál. Takhle chodil opravdu celičký den. Nohy jej bolely, že sotva cítil chodidla. Přesto nemohl a hlavně nechtěl vynechat jediné místo, o kterém se domníval, že je jakýmkoliv způsobem důležité a hodno k vidění.

Kapitola 2

CESTA DO FRANCIE

Ještě ten samý den navečer, to už se náležitě nabažil všech krás Londýna, nasedl do posledního vlaku jedoucího přímo k trajektovému převozu přes kanál. Pohodlně se uvelebil na sedačce, opřel si hlavu o okénko v kupé a přivřel oči. Za jediný den dokázal obejít tolik míst, na která jiní potřebují týden, možná i více. Jeho unavené nohy se spoustou ušlapaných kroků jen třásly, bylo těžké je vůbec ovládat. Opřel si je o odpadkový koš mezi svým a protějším sedadlem. Naproti naštěstí nikdo neseděl, a tak si mohl udělat patřičné pohodlí.

Hned jak se vlak odlepil z nástupiště a rozvlnil se po kolejišti, padla mu hlava únavou a ve chvilce již plul na pomyslných obláčcích ve světě snů. Naprosto vyčerpaný, ale mnoha zážitky obohacený, se kodrcal krajinou pokrytou hlubokou noční tmou. Jeho cesta za snem byla teprve na samém počátku, ale už teď se cítil jako dobrodruh, jenž dobývá celý širý svět.

Vysněnou destinací se již v jeho dětství stala Francie, která jej nadchla jako žádná jiná země. Hlavně Eiffelova věž v Paříži. Ta překrásná konstrukce vyjímající se nad městem, odevšad viditelná a ve své tíze kovové ladná a harmonická, vábící turisty i místní obdivovatele. Mnohokrát snil o tom, jak stoupá po stovkách schodů až na samý vrchol věže, rozhlíží se z nejvyšších pater po okolí a nechává se unášet krásou a energií tamní krajiny.

Brzdící vlaková souprava, která právě dorazila až na samý okraj Anglie, jej vmžiku probudila ze snění a chtě nechtě donutila nastoupit do převozního autobusu na poslední cestu přes hlubokou vodní propast k břehům Francie. Na půdu, která již bude vonět omamnými esencemi levandule, ptáci budou zpívat francouzské melodie a lákavé aroma právě dopečené bagety jej doslova přitáhne do centra dění. Takhle si představoval své první dojmy z francouzských pobřeží, polí a celé země.

Gary byl velkým romantikem, a když o něčem snil, nechal se unášet všemi pocity a všemi smysly. Potřeboval se v celé té atmosféře přímo vykoupat, nechat se jí obklopit a obejmout. Těšil se na svůj úplně první krok po půdě, která se na chvíli stane jeho novým domovem.

Právě svítalo, když trajekt pomalým tempem připlouval k pobřeží. Už zbývalo posledních pár minut a několik málo metrů od momentu, kdy se poprvé svýma vlastníma nohama dotkne francouzské půdy. Tolik se na tento okamžik těšil. Dokonce ho to dojalo natolik, že když vystupoval z autobusu, plakal. Plakal štěstím, že se mu jeho mnohaletý sen opravdu splnil.

Postavil se oběma nohama na zem, hluboce se nadechl a zavřel přitom oči. Skutečně mohl ucítit levandulovou vůni přesně tak, jak si představoval. Autobus totiž zastavil poblíž nedalekého pole a ten omamný závoj fialových květů se linul na kilometry daleko.

Když své oči opět otevřel, poprvé se mohl rozhlédnout a načerpat trochu z té francouzské energie. Náhle jej prostoupil velice zvláštní pocit. Nedokázal ten prožitek vůbec popsat, a kdyby jej v tu chvíli chtěl někomu vyprávět, nebylo zrovna komu. Nikoho v tamní zemi neznal a ostatní přísedící z autobusu se během krátké doby rozutekli neznámo kam.

Gary tam stál absolutně sám a pouze přemýšlel, co se mu to právě přihodilo. Nabyl dojmu, že už někdy musel na daném místě být. I přes tu nádhernou vůni levandulových květů, kterou si přesně takhle vysnil, najednou zaznamenal i další vjemy, které už ale nebylo možné si dopředu představit, připravit se na ně nebo si o nich přečíst v knihách. Šlo o skutečný prožitek, jenž však v ten moment nedokázal s určitostí zařadit. Věděl, že se na daném místě už někdy ocitl, ale netušil, kdy a jak se tam tehdy dostal. Zkušenost, kterou právě prožil, patří mezi okamžiky, jež se přece v životě nezapomínají, říkal si v duchu.

Je to jako s jízdou na kole. I kdyby člověk nejezdil dvacet let, stejně by přesně věděl, jak se na kolo sedá a jak pohybovat nohama, aby se rozjelo. Dokonce i rovnováhu by tělo dokázalo udržet, protože se v minulosti fixace pohybu zkrátka ukotvila kdesi v mozku a ten i po tolika letech dokáže všechny schopnosti a dovednosti předložit jak na stříbrném podnosu.

Stejným způsobem to muselo fungovat i s pocitem, který právě prožil. Věřil a byl si tím naprosto jist, že místo, kam se ten den vydal úplně poprvé v životě, už někdy viděl.

Vzrušení, jaké se v jeho těle rozprostřelo, ho ještě více pobízelo a utvrzovalo v tom, že se vydal na správnou cestu a že se možná tímto splněním svého snu něco důležitého dozví. Něco o vlastním životě, o sobě. Duchovně povyroste a pozvedne své mínění o sobě samém.

Poté, co se trochu vzpamatoval, napadlo ho, že by si měl najít ubytování. Do Paříže zbývala ještě daleká cesta, a když už se mu poštěstilo dorazit až do Francie, chtěl si ji prohlédnout trochu podrobněji a zblízka, ne jen zajet k Eiffelovce, vylézt na ni a zamířit zpět domů. Takovou cestu přece nepodnikl jen kvůli tomuto jednomu zážitku, ačkoli pro něj velice důležitému.

Zřejmě jej ten podivný pocit déjà vu natolik uchvátil, že rázem své původní plány upravil a rozhodl se strávit v zemi delší dobu. Ostatně se zdálo dosti pravděpodobné, že by se podobná cesta již nemusela opakovat. Bylo tedy nutné využít každého momentu a odnést si co nejvíce zážitků a vzrušujících momentů.

Hlavou mu neustále koloval ten první okamžik a snažil se přijít na to, jak je tohle vůbec možné. Moc dobře věděl, že ve Francii nikdy předtím nebyl. Jak by se tedy dalo vysvětlit, že mohl něco takového prožít?

Aby se přiklonil k existenci minulých životů, na to byl příliš velkým skeptikem. Tak pošetilé vysvětlení mu přišlo až příliš snadné. Raději by si dal práci a hledal spojitosti jinde a jinak. Věděl nebo spíše tušil, že objasnění dané situace v tomto případě v minulém životě nespočívá, a musí se tedy zkusit zaměřit na jiné možnosti. Dychtil po zjištění, co se ve skutečnosti stalo, ať by ho to stálo sebevíc úsilí.

Pomalou chůzí, s hlavou plnou otázek, dorazil k malému penzionu. Vešel dovnitř a na recepci se zkusil, rukama nohama domluvit na nějakém pokoji k přespání. Obsluha recepce byla zřejmě na podobně nadané, „francouzsky“ gestikulující turisty zvyklá, a tak hned vytušila, oč mu jde. Pomocí jednoduchých obrázků si vysvětlili, kudy se dostane do pokoje. Po úhradě za nocleh Gary vykročil do dlouhé chodbičky ke dveřím, jež se číslem shodovaly s číslem na klíči. Na klíči, který mu předal recepční. Odemkl a vstoupil do pokoje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.