Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Van

Vydání první

Copyright © 2019. Van by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2435. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Van vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1593-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1594-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

VAN

Věnování

Mému Matthewovi, protože tvá láska je důvodem všeho, čím jsem, a všeho, co dokážu udělat.

Navždycky.

Jedna

Van

Ztěžka jsem dosedl a židle pode mnou na protest zaskřípěla. Když jsem si unavenou rukou prohrábl rozcuchané vlasy, na oblečení se mi zvířil prach. Prsty mi uvízly v hrudce malty, která se mi dostala do vlasů. Zašklebil jsem se.

Byl to dlouhý a těžký den.

S tichým zasténáním jsem si protáhl ramena i ruce. Levá strana těla bolela nejvíc, nohu jsem měl ztuhlou a citlivou, což celkové nepohodlí dne jen stupňovalo. K tomu všemu jsem měl hlad, ale kavárna před budovou byla touhle noční dobou bohužel zavřená.

Kancelář mám v zadní části přízemí budovy BAM. Společnost BAM založil Bentley Ridge a je to velice úspěšná a diverzifikovaná firma. Bentleymu se spolu se dvěma nejlepšími přáteli, Aidenem Callaghanem a Maddoxem Rileym, podařilo proměnit vizi developerského podnikání v mnohamiliardový konglomerát. Obrovské developerské smlouvy, rozsáhlé holdingy a investiční příležitosti jsou jen některé z předmětů podnikání, jimiž se BAM zabývá. Já mám plno práce díky Bentleyho prvotní vášni pro rekonstrukci a prodej domů. Dělám, co můžu, aby z toho měl velký profit. Svou práci miluju – i firmu, pro kterou pracuju. Všichni spolumajitelé BAM vyznávají jediné prosté pravidlo: zacházet se zaměstnanci dobře a za jejich tvrdou práci je odměňovat. Funguje to. Nikdy jsem nepoznal žádnou jinou firmu, která by fungovala tak hladce jako tato.

V přední části budovy máme kavárničku, která je mezi zaměstnanci oblíbená, zejména mnou a Aidenem. Sice do ní má přístup veřejnost, právě díky BAM se jí tak daří – pečivo mají luxusní, sendviče dokonalé a manželský pár, který kavárnu provozuje, nás všechny zná jménem a ví také, co má kdo rád. Já v podstatě celou jejich nabídku.

Ale dnes večer se musím spokojit s pizzou.

Na chviličku jsem nechal hlavu klesnout na opěrku, zavřel jsem oči a užíval si klidu.

Kancelář sdílím s Jordanem Hayesem, který dohlíží na všechny podrobnosti větších staveb a projektů, které BAM řeší. Místnost je plná plánů, nákresů a modelů. Police přetékají knihami a dokumenty, ve skříních máme spoustu nástrojů a přístrojů, které raději uchovávám v bezpečí. Na jednom konci kanceláře máme velký stůl, který používáme při jednáních – když si vzpomeneme, že na něm nemáme hromadit krámy. Jedny dveře vedou na zadní nákladovou rampu, která je skvělým a příhodným místem, kde můžu parkovat velkou dodávku.

Na druhé straně haly je oblast, kterou využívají nejrůznější týmy, pokud potřebují nějaké kancelářské prostory, a zbytek podlaží zabírá tým návrhářů v čele s Olivií Rourkeovou, která do firmy přišla před víc než rokem a obsadila tolik potřebnou volnou pozici pro návrháře. Zabývá se všemi aspekty finálního vzhledu domů, bytů a apartmánů, které Bentley tak rád kupuje a obratem prodává. Tato součást podnikání nás oba neustále udržuje v plné práci s týmy, které pořád pracují na nových projektech. V některých případech nás povolají i k některým stránkám větších projektů, ale většinou je necháváme ve schopných rukou Jordana a jeho rozsáhlé sítě dodavatelů a obchodů.

Paží mi projela silná bolest, a tak jsem s povzdechem sáhl po tylenolu, spolkl pár tablet a zapil je zteplalou vodou z láhve na stole. Na to, abych si přinesl studenou, byla kompaktní chladnička příliš daleko.

Hlava mi klesla na hruď a já jsem dlouze, pomalu a zhluboka dýchal. Soustředil jsem se na vzduch, který mi vstupoval do plic a zase je opouštěl. Musel jsem myslet na něco jiného než na bolest, než ji léky otupí.

Natáhl jsem levou ruku a zamyslel se, jestli bych neměl znovu zajít k doktorovi nebo jestli je to jenom přílišnou námahou. Má práce zahrnuje spoustu bourání a strhávání stěn, zvedání těžkých břemen a dlouhou pracovní dobu. Všechny tyhle úkoly miluju a vynikám v nich, ale byl jsem unavený.

Možná už jsem na tyhle věci moc starý. Třicet devět může člověku někdy připadat jako starověk.

Vtom mě polekalo něčí odkašlání a ve stejnou chvíli, kdy jsem prudce otevřel oči, jsem z okraje stolu srazil prázdnou láhev. Mezi dveřmi stála Liv. Světlo z chodby jí zvýrazňovalo světlé záblesky světlehnědých vlasů a vytvářelo kolem hlavy svatozář. Maličká a správně zaoblená Liv na sobě měla svůj obvyklý pracovní oděv: dlouhou volnou košili přes tmavé legíny. Vlasy vždycky mívala stočené do uzlu nebo spletené do dlouhého copu, přehozeného přes jedno rameno, jako tomu bylo dnes. I bez dívání jsem věděl, že na nohou bude mít buďto nízké boty nebo naopak vysoké tenisky. Když jsme pracovali na stavbách, tak na těch malých nožkách mívala boty s ocelovou špičkou, v nichž mi, navíc s přilbou na hlavě, připadala neuvěřitelně sexy.

Tuhle věc jsem nikdy nikomu neřekl.

Náš vztah byl čistě profesionální.

„Promiň,“ omlouvala se. „Nechtěla jsem tě polekat.“

„Myslel jsem, že jsem tady sám,“ přiznal jsem. „Jsi tady dlouho? Je všechno v pořádku?“

Mezi dveřmi zaváhala, dokud jsem ji mávnutím nepozval dál.

„Musím dohnat pár věcí. Viděl jsi Bentleyho dřívější e-maily?“ zeptala se.

„Ne, celý den jsme demolovali Randallův barák. E-maily jsem nekontroloval.“ Usmál jsem se. „Co má za lubem tentokrát?“

Sklouzla do křesla před mým stolem a složila nohy pod sebe. Tím, jak se schoulila do velkého křesla, mi připomínala kočku, uvelebující se v košíku. Věděl jsem, že to dělá proto, že když se do tohoto křesla posadila, nedosáhla nohama na podlahu. Věděl jsem také, že v kanceláři je tohle její oblíbené. Bylo pohodlné a bůh ví, že jsem v něm usnul víc než jednou.

„Našel srub na Niagaře. Na takovém kolmém útesu – výhled nádherný, ale srub samotný je v mizerném stavu. Chce, abysme se na to podívali. Není si jistý, jestli by ho měl nechat strhnout nebo předělat.“

„Jak k němu přišel?“

„Všiml si ho z lodi, na které byli minulý víkend, a vystopoval majitele. Podle všeho byl dům chvíli opuštěný a podle jeho slov potřebuje trochu láskyplné péče.“

Zasmál jsem se. „Jenom Bentley si může všimnout rozpadajícího se srubu a začít se o něj zajímat, když je na výletě se ženou. Vsadím se, že to Emmy ohromilo. Asi začal okamžitě hledat.“

Liv se usmála a ta grimasa jí úplně změnila rysy. Byla pohledná a měla velké oči neobvyklé zlatohnědé barvy s černými kroužky po obvodu duhovky, díky nimž vynikaly ještě víc. Kořen nosu a tváře měla krásně pihovaté. Rty měla kypré, plné a sytě růžové – to mi přišlo velice zajímavé. Přál jsem si zjistit, jestli by si rty tu barvu zachovaly i po polibku, nebo jestli by ještě víc ztmavly.

Musel jsem potřást hlavou, abych si pročistil myšlenky a soustředil se na její úsměv. Úplně jí rozzářil tvář, až musela maličko přimhouřit oči a ve tvářích se jí objevily dva hluboké dolíčky. Nestávalo se to často, o to raději jsem této události býval svědkem.

„V e-mailu napsal, že to vyfotil a nechal Aidena a Reida, aby začali pátrat v minulosti. Majitel ten srub zdědil po dědečkovi a nemá o něj zájem. Žije ve Státech a pamatuje si jenom, jak těžké bylo se tam dostat a jak nudné to tam vždycky bývalo, když byl malý. Nechal to párkrát renovovat a několik let to na léto pronajímal, ale potom mu došlo, že s tím má moc starostí, takže poslední dobou už je to prázdné.“

„Tyjo. I s pozemkem to musí mít velkou cenu.“

„Bentley mu určitě udělal férovou nabídku a až BAM rozvine celý koncept, bude to mnohem cennější.“

„On už to koupil?“ zasténal jsem. „Aniž by to viděl?“

„Ano.“

„Tak nebo tak máme další práci.“ Rozhlédl jsem se po různých složkách na stole. „Má to prioritu?“

„Ne. Ale chce, abysme se s ním na to za pár týdnů jeli podívat a řekli mu, co si myslíme.“

Vzal jsem papír a rychle si pro sebe načmáral poznámku. Když jsem se otočil a hledal připínáček, abych si ji přidal ke spoustě dalších poznámek, připnutých na nástěnce za mnou, Liv se uchechtla.

„Počítač by to za tebe mohl ohlídat líp,“ zavrtěla hlavou. „Já mám paměť někdy příšernou. Máma vždycky říkala, že bych někde zapomněla i hlavu, kdybych ji neměla přišroubovanou. Pořád něco zapomínám, když si to nenapíšu do kalendáře nebo do poznámek v telefonu.“

„Já počítače nenávidím,“ zavrtěl jsem hlavou. „Tady ho musím používat na pracovní věci, ale jinak dávám přednost vlastnímu systému.“

„Ty tomu říkáš systém?“

„Funguje to.“

„Reid sem musí chodit strašně nerad.“

Teď byla se smíchem řada na mně. Reid byl IT génius – jeho brilantní mozek byl o deset kroků před všemi ostatními a naše systémy byly díky němu přímo neuvěřitelné.

„S Reidem si rozumíme dobře. Pro všechny firemní věci používám to, co používat musím. A přidám si to i do poznámek v telefonu, ale dávám přednost staromódnímu způsobu, jak věci dělat. Doma mám notebook, který málokdy vůbec otevřu.“

„Žádné sociální sítě?“

„Ani náhodou. Nic. Žádný Facebook, Twitter, Instagram. Nic takového.“

„Chápu. Nesnáším to psaní, i když to všichni milujou.“ Nakrčila čelo.

„A co vaše koncerty?“

Pokrčil jsem rameny a snažil se přitom nesyknout. Pořád to bolelo. „Jeden z kluků postuje různé věci. Já tam chodím si zahrát a užívat si hudbu, o tohle ať se starají oni. A když mám někdy sólové vystoupení a někoho tam chci mít, tak mu řeknu. Jinak jenom hraju. Nedělám to kvůli davům nebo penězům…“

„Děláš to kvůli hudbě,“ dokončila za mě.

„Jo.“

S ustaraným výrazem se zamračila. „Jsi v pořádku? Pořád sebou cukáš.“

„Jsem trochu ztuhlý, to je všechno. Dlouhý den.“

„Nepřeháněl jsi to?“

Její zájem mě dojal. „Jsem v pohodě, Liv. Mám jeden starý úraz, který se někdy připomene, když v práci moc dřu. Dneska jsme obkládali strop sádrokartonem a měl jsem o jednoho člověka míň, takže jsem toho musel víc zvedat. Zítra to už bude dobrý.“

„Masáž.“

„Promiň?“

„Masáž by ti pomohla. A svaly si můžeš uvolnit i pár jednoduchýma cvikama z jógy.“

Odkašlal jsem si. „Aha, jóga?“

Byl jsem odměněn dalším úsměvem a tichým smíchem. „Vím, že hodně cvičíš s Aidenem. Ale jóga s tvým tělem udělá zázraky. Mně teda pomáhá hodně.“

Snažil jsem se představit si ji při józe. V duchu jsem ji neviděl ve volné košili a legínách, místo nich měla těsné triko a šortky. Jednou jsem ji viděl v šatech, které zdůrazňovaly jinak ukryté křivky jejího těla, vystavovaly na odiv tvarované nohy a zdůrazňovaly těžká ňadra a postavu jako přesýpací hodiny. Tehdy jsem si poprvé všiml, že je neuvěřitelně atraktivní, a zamyslel jsem se nad tím, proč tu krásu skrývá. Představa, jak se její tělo při józe protahuje a ohýbá, stačila k rozdmýchání mé představivosti a uvolnění myšlenek, které jsem jinak zamykal hluboko v sobě. Dívat se na to, jak se ohýbá a protahuje, jak se její tělo klene. Vidět, jak se jí kůže leskne vlhkostí. Přidat se k ní na podložce a ukázat jí úplně novou sadu cviků, která by skončila mnou v ní a mým jménem, vylétajícím jí ze rtů.

„Vane?“

S úlekem jsem si uvědomil, že jsem zaklonil hlavu a zavřel oči. Fantazíroval jsem o Livině těle a o tom, jak ji šukám.

Co se to se mnou dneska sakra děje?

Posadil jsem se, zavrtěl hlavou a snažil se najít vhodná slova. „Ajo, aha, promiň. Asi jsem unavenější, než jsem myslel.“

„Kdyby ses rozhodl, že to chceš zkusit, mám skvělou masérku. Eve je úžasná.“

„Budu na to myslet.“

Promluvila až po krátké pauze. „Vypadáš fakt unaveně.“

„Tenhle projekt je hrozně náročný,“ usmál jsem se, protože jsem si prohraboval vlasy a na stůl spadl kousek sádrokartonu. „A špinavý.“

Zasmála se melodickým smíchem. „To k té práci patří. Minulý týden jsme s Kim malovaly jeden pokoj. Sehnula jsem se, abych zamalovala jedno místo, které jsem vynechala, a ona do mě vrazila. Celý zbytek dne jsem chodila s tmavě tyrkysovou barvou na temeni. Vydrhnout to trvalo celou věčnost. Sammy chtěla, abych to tak nechala. Myslela si, že je to cool.“

Při zmínce o její pětileté dceři jsem si všiml láskyplného podtónu. Potkal jsem ji jenom jednou, ale bylo to roztomilé dítě, vychované a tiché. Vypadala jako Liv, ale oči měla tmavé. O Sammyině otci jsem nevěděl nic než to, že spolu nežijí a že ji Liv vychovává sama. Hodně jí pomáhala maminka, která si byla blízká s oběma, ale kromě několika humorných historek, které mi Liv vyprávěla, to bylo všechno, co jsem věděl.

„Tak to naprosto chápu.“

„Musela jsem jí říct, že můj šéf mě má radši bez tyrkysových vlasů.“

„Je to naprd.“

Zasmála se, vstala a přejela si rukama po košili, aby na ní uhladila faldy. Snažil jsem se nepředstavovat si, jaké by bylo cítit ty křivky pod rukama.

„Měl bys jít domů a trochu si odpočinout. Já už musím taky,“ řekla.

„Nějaké velké plány?“ zeptal jsem se a snažil se, aby to znělo nenuceně.

Zavrtěla hlavou. „Musím brzo vyzvednout Sammy. Máma ji vzala na nějakou narozeninovou oslavu s pizzou a odpoledním filmem, tak jsem toho využila a dohnala nějakou práci.“

„Aha.“

Dál už jsem se na nic neptal. Liv si stejně jako já hodně zakládala na soukromí, takže jsem na ni nikdy nenaléhal.

Náš vztah byl nakonec striktně profesionální. Usmála se. „Aspoň že je víkend. Můžeš si odpočinout.“

„Jo, díky bohu za to.“

Vykročila ke dveřím, ale ještě se zastavila. „Na klouby je fakt dobrý Voltaren gel.“

Nechtělo se mi jí říkat, že mám plnou skříň léků a gelů, kterými se snažím tišit bolesti. „Díky.“

Vtom jí vyklouzl z ruky telefon a ona se sklonila, aby ho zvedla. Při tom pohybu jí vyjela košile a poskytla mi dlouhý pohled na její zadek. Na ten velkolepý, plný a kulatý zadek.

Najednou se mi chtělo vyskočit ze židle a přeběhnout přes místnost. Chytit ten zadek a pohladit ho. Zakousnout se do něj. Vzít ji do náručí a použít stůl jako místo, kam bych ten její sladký zadek posadil, abych ji mohl šukat.

Zase se narovnala a tím pohybem přerušila mé chtíčem naplněné myšlenky. Když viděla, jak se tvářím, nakrčila čelo, ale potom zvedla ruku a rychle mi zamávala.

„Užij si víkend, Vane. Doufám, že se ti to rameno zlepší.“

Také jsem jí na oplátku zamával, protože jsem nemohl ani promluvit, jak zmatený jsem byl tím náhlým náporem sexuálních myšlenek, zaměřených na Liv.

Myšlenek, které nikdy neproměním v činy.

Frustrovaně jsem se zatahal za vlasy. Můj problém byl ten, že jsem si potřeboval zašukat. Už to bylo dlouho. Pěkně dlouho. Tak moc jsem se snažil si vzpomenout, až jsem se mračil. Poslední žena, se kterou jsem byl…

Do prdele. Ani jsem si nemohl vzpomenout, a tak jsem jenom hleděl do stropu a snažil se. Bylo to vloni. Začátkem loňského roku. Někdy předtím, než do BAM přišla Liv.

Co s tím měla co do činění ta náhoda, jsem neměl ani tušení, ale nějak mi to uvízlo v hlavě.

Liv.

Pěkná, vtipná, laskavá a nedotknutelná.

Byla to spolupracovnice, o sedm let mladší než já. Matka. Sladká, laskavá a ohleduplná. Přesně ten typ ženy, se kterými si člověk nezahrává; žena na navždy, ne jenom na teď.

A já jsem na to navždy nebyl. Jednou jsem to zkusil, ale nevyšlo to. Náš vztah zůstane pracovní.

Bylo to tak, jak to být mělo.

Když se mi v hlavě začaly vynořovat vzpomínky na minulost, ucítil jsem další bolest. Byly to temné vzpomínky, které na mě dotíraly a připomínaly mi, proč jsem se rozhodl být sám.

Proč nechci, aby mi můj život diktovalo srdce.

Dvě

Van

Nemohl jsem usnout. Ať jsem zkoušel cokoli, nic nepomáhalo. Ta dlouhá teplá sprcha, kterou jsem si dal po návratu domů, neustávající bolesti sotva ztlumila. Do ramen a nohou jsem si vmasíroval gel na zmírnění bolesti a spolykal další prášky, ale pulzování stále přetrvávalo. I když normálně nechci, aby se mě dotýkali cizí lidé, představa, že by mi někdo rozmasíroval ty uzly na krku a v ramenou, mi přišla lákavá. Spánek jsem vzdal, posadil jsem se na kraji postele.

Měl bych napsat Liv a říct si o to číslo.

Liv.

Myslel jsem na ni celou noc. Neměl jsem tušení proč, ale z nějakého důvodu se mi v posledních několika měsících vkrádala na mysl víc, než jsem byl ochoten připustit.

Moc rád s ní pracuju. Je chytrá a kreativní – má takový dar, že si prohlédne nějakou místnost nebo nákres a potom několika tahy rukou obyčejný prostor promění v něco překrásného. Třeba se zaměří na nejtmavší bod a vnese do něj světlo. Pomocí barev a materiálů mění dojem a kompozici prostoru, má neuvěřitelné vize. Je trpělivá a tichá – a dobrá posluchačka. Klienti ji milují. Bentley jí naprosto důvěřuje a její vizi každého projektu vždycky přijímá bez otázek. Máme štěstí, že ji v BAM máme. Její zaměstnanci si jí váží a ona s nimi zachází dobře. Je vyrovnaná a tolerantní a ke všem kolem sebe se chová zdvořile a s úctou. Máme skvělý pracovní vztah, založený na vzájemném obdivu. Naše komunikace je uvolněná a plná humoru.

Přesto jsem v poslední době chtěl něco jiného. Chtěl jsem ji lépe poznat. Ponořit se do té tajemné osoby za volným oblečením, nádhernýma očima a brilantním mozkem a najít Liv. Byl to zvláštní pocit – ani jsem si nikdy nemyslel, že bych ho mohl zažít znovu. Bylo to něco, o čem jsem si nebyl jistý, jestli mám sám sobě dovolit se o to pokoušet. Ten pocit však přetrvával. Měla v sobě něco, co mě k ní přitahovalo, a za ty měsíce, co jsem ji znal, to něco jenom rostlo bez ohledu na to, jak jsem se s tím snažil bojovat nebo jak jsem to popíral. Možná už mě unavilo proti tomu bojovat. Anebo jsem byl konečně připravený na další pokus. Jediné, co jsem věděl, bylo, že poprvé po mnoha letech chci něco víc. Chtěl jsem ji. Byla sladká, inteligentní a výřečná. Byla neskutečně sexy s takovou tou nevyjádřenou krásou, která mě neuvěřitelně zajímala. Ďábelská kombinace.

V koupelnovém zrcadle jsem si prohlížel obličej. Vypadal jsem unaveně a linie kolem očí byly mnohem výraznější než obvykle. Dlouhá jizva táhnoucí se přes rameno a paže byla svraštělá a pokroucená – připomínka toho, že přiblížit se k někomu není dobrý nápad. Přejel jsem si rukou po tváři, ale byl jsem příliš unavený na to, abych se vůbec snažil oholit. Rovnou jsem vstoupil do sprchy a v naději, že mi další sprcha pomůže utišit bolest, jsem si vodu nastavil tak horkou, jak jsem ji dokázal vydržet. Zapřel jsem se pažemi o dlaždice, protahoval jsem si ramena a nechával si svaly uvolnit teplou vodou. Stál jsem tam, dokud voda nezačala být vlažná, a potom jsem se rychle umyl a vypnul vodu. Místnost byla zapařená a po sklech stékala kondenzovaná pára jako nekonečné potůčky vody, nesměřující nikam.

Tak trochu jako můj život.

Protože jsem byl příliš neklidný na to, abych zůstal doma, vydal jsem se do kanceláře. Toronto bylo jako obvykle v sobotu brzy ráno tišší a provoz byl řidší, a tak jsem dorazil brzy. Zaparkoval jsem auto u nákladové rampy a nějak mě nepřekvapilo, když jsem si všiml Jordanova SUV, zaparkovaného na svém místě. S povděkem jsem kvitoval i to, že je kavárna v budově otevřená tak brzy i v sobotu, a tak jsem šel rovnou tam a vzal si kávu a krabici pečiva, které jsme do sebe pravidelně házeli. Když mi majitelka Rhonda krabici podávala, usmála se na mě.

„Natankuješ na náročný den, Vane?“

„Nejsou všechny pro mě,“ mrkl jsem na ni.

Její manžel Bob se zasmál a podal mi tác se čtyřmi kávami. „A tyhle nejsou všechny pro tebe?“

„Už je tam někde Jordan. Jsem si jistý, že přijde pár lidí z týmu, a nikdy nevím, jestli se neukáže i Aiden.“

Rhonda se zasmála a zastrčila si pramínek bílých vlasů za ucho. „Ten chlap a ty jeho citronové koláčky. Čistě pro strýčka příhodu jsem do krabice tři přihodila.“

Položil jsem tác s kávou na krabici s pečivem. „Díky, Rhondo.“

„Nemáš zač.“

Došel jsem do zadní části haly, kde jsem použil kartu, abych prošel dveřmi do neveřejné části budovy BAM. V naší kanceláři seděl Jordan s hlavou skloněnou nad hromadou papírů a vedle něj se tyčila hromada hotových dokumentů stejně velká jako ta, na níž zrovna pracoval. Já papírování nenávidím, ale Jordan v něm vyniká a vždycky zajistí, abychom měli v pořádku všechna povolení, licence, smlouvy a prostě všechno, co potřebujeme pro provedení práce a dodržení plánu. Všechno to zvládá se svým příslovečným smyslem pro detail a klidnou povahou.

„Vypadáš, že to potřebuješ stejně jako já,“ vyrušil jsem ho.

Když zvedl hlavu, všiml jsem si za brýlemi unavených zelených očí. Úsměv však měl vřelý a přátelský a jako obvykle mě žoviálně pozdravil.

„Zachránil jsi mi život.“

Podal jsem mu kávu a otevřel krabici s pečivem. Vzal si jeden třešňový koláček a s labužnickým povzdechem se do něj zakousl. „Mana nebeská!“

Já jsem si vzal citronový, které jsem měl rád stejně jako Aiden, a s uznáním jsem se do čerstvého sladkého pečiva zakousl. Posadil jsem se za stůl, usrkával kávu a snědl dva kousky.

„Na čem pracuješ?“

„Na dalších Ridge Towers. Fáze dvě. A procházím si nové plány pro Ridge Estates.“ Zasmál se, dojedl koláček a otřel si ústa. „Kluci mi přidělávají práci.“

„To oni vždycky.“

Prohrábl se hromadou složek a podal mi jeden šedý štos. Každý člověk u nás má vlastní barvu. „Tohle je tvoje pro několik příštích rekonstrukcí, na kterých budeš pracovat. Všechno je v pořádku.“

Vzal jsem si složky. „Skvělé.“

„Ještě jsem neměl příležitost podívat se na tu Bentleyho novou akvizici.“

„Ten opuštěný srub?“

„Ano.“ Zavrtěl hlavou. „To dokáže jedině Bentley.“

„Přesně to jsem říkal taky.“

Se smíchem zvedl tužku. „Aspoň máme v práci velkou jistotu.“

Obrátil jsem se ke stolu a otevřel první složku. „No to jo.“

Chvíli jsem pracoval, třídil projekty a řadil je do seznamu, dělal si poznámky a zadával informace do notebooku a zapisoval si je do kalendáře. I když jsem o tom s Liv předtím žertoval, pro usnadnění práce technologie používám. Sice pořád preferuju ručně psané poznámky, ty ale vidím jenom já. Můj tým a Jordan mohou v případě potřeby ke všem datům přistupovat na sdíleném disku. Jordan pracoval ještě asi další hodinu a odešel, ale na cestu si ještě vzal croissant.

Já jsem seděl v rohu u kreslicího stolu a studoval plány jednoho domu, který BAM nedávno koupila. Stál na velkém prostoru, byl velký a dobře postavený, ale už léta se na něm nic neopravovalo. Pokoje byly moc malé a těsně u sebe a Liv chtěla otevřít stěny a místnosti rozvrhnout jinak, kuchyň přemístit na druhý konec domu a přidat zimní zahradu, ložnici dát do přízemí a další změny provést i v prvním patře. Byla by to masivní renovace, a i kdyby byl konečný výsledek ohromující, mým úkolem bylo zjistit, jestli k těm změnám vůbec může dojít, a pokud ano, jestli je to s ohledem na náklady dobrá investice. Moc rád se dívám na Liviny návrhy, poznámky a nápady a na to, jak je potom realizuje. Je inteligentní a zkušená a nemožné žádá jenom málokdy. Ví, co jsou nosné stěny a tak podobně, a ve svých návrzích vždycky zohlední limity, v nichž musíme pracovat.

Tentokrát však měla požadavků hodně a byly složité. Místnost po místnosti jsem si začal psát seznam změn, které chtěla provést, a zaznamenával si poznámky a předvídatelné problémy.

Vtom mou pozornost upoutal nějaký hluk, tak jsem se narovnal a rozhlédl; s úlekem jsem zjistil, že se nad stolem, zabraný do plánů před sebou, hrbím už dvě hodiny. Znovu jsem uslyšel ten hluk, ale tentokrát jsem v něm poznal hlas Liv a ječivou odpověď dítěte. Zvedl jsem se ze židle, vyšel z kanceláře a vyhlédl do chodby. Když jsem se zaposlouchal, slyšel jsem Livin konejšivý hlas.

„Už brzo, Sammy. Maminka ještě musí udělat trochu víc práce.“

„Ale já se nudím!“

„Já vím, zlato. Co kdybys mamince nakreslila další obrázek?“

„Už jsem ti namalovala tři. Proč nemůžu být u babičky?“

„Babičce dnes není dobře, Sammy. Musím dodělat tuhle práci a musím ji udělat tady. Už brzo to budu mít hotové a můžeme jít do parku.“

„Dostanu zmrzlinu?“

„Můžu dostat zmrzlinu, prosím?“ opravila ji Liv jemně. „Nezapomeň na vychování, Samantho.“

„Můžu dostat zmrzlinu, prosím?“

„Ano. A teď maminku nezlob a nech ji chvíli pracovat, abychom potom mohly jít do parku a dát si zmrzlinu.“

„Dobře.“

Přešel jsem přes chodbu a opřel se o rám dveří, abych si prohlédl obraz před sebou. Liv seděla u svého stolu, obklopena kreslicími podložkami a skicami. Sammy ležela na podlaze a všude kolem ní se válely panenky a papíry. Podle všeho tam už byly delší dobu, ale já byl tak zaujatý prací, že jsem je neslyšel. Liv na sobě měla dlouhou a tmavou mikinu s rukávy vyhrnutými po lokty. Vlasy dnes měla rozpuštěné, což jsem vídal málokdy. V dlouhých vlnách jí spadaly přes ramena až na záda a ve světle se odrážely zlaté třpytky, takže opravdu zářily. Prsty měla umazané od nejrůznějších barev od toho, jak pracovala na nějakém návrhu a přiváděla ho k životu.

Sammy měla hlavu skloněnou nad papírem. Vlasy měla ve stejném odstínu jako maminka, ale byly kudrnaté a divoké, a jak se soustředila na kreslení, volně se pohybovaly.

První si mě všimla Sammy. Vyskočila na nohy a tvářila se nadšeně. „Ahoj!“

Potom zvedla hlavu Liv. Krásné oči měla vytřeštěné a překvapené, ale když viděla, že jsem to já, usmála se. „Ahoj, Vane. Nevěděla jsem, že jsi tady. Neměl jsi otevřené dveře.“

Když Jordan odešel, zavřel jsem je kvůli soukromí. Často se stávalo, že se za mnou zastavil nějaký člen týmu a já jsem povídáním ztratil hodiny práce. Chtěl jsem se soustředit.

„Ahoj, Liv. Měl jsem tak moc práce, že jsem si až teď uvědomil, že jste tady.“ To už ke dveřím přispěchala Sammy. „Ahoj. Jsem Sammy.“

Sehnul jsem se a vzal její drobnou ručku do své. „Ahoj, Sammy. Už jsme se kdysi dávno potkali, ale tys tak vyrostla, že jsem tě nepoznal.“

Široce se usmála. „Vzpomínám si! Ty jsi pan Van. Pracuješ s mámou a stavíš věci!“

„To jsem já,“ zasmál jsem se.

Přišla blíž. „Já totiž chci novou poličku pro panenky. Mohl bys mi ji postavit?“

„Sammy!“ napomenula ji Liv.

Zavrtěl jsem hlavou a zvedl ruku. „To je v pořádku, Liv.“ Potom jsem se obrátil k Sammy. „Jakou polici chceš?“

Rozpřáhla náruč. „Velkou!“

„To musíš mít hodně panenek.“

„A knížek.“

„Aha – knížky jsou dobré.“

Přikývla tak rychle, až jí kadeře kolem buclatých tvářiček zavířily. Až na ty tmavé oči vypadala přesně jako Liv, a to včetně řady pih přes nosík. Kouzelné dítě.

„Maminka mi čte každou noc,“ chrlila ze sebe s očima navrch hlavy. „Čteš rád, pane Vane?“

„Jo.“

„Maminka mě učí. Umím taky hodně číst, ale mám ráda, když mi čte ona.“ Naklonila se ke mně a tajnůstkářsky pokračovala. „Babička mi čte taky, ale mluví moc rychle a nemění hlasy. Maminka dělá legrační hlasy, mám je ráda.“

Přes Sammyinu hlavu jsem se setkal s Liviným pohledem. Pozorovala nás s výrazem trpělivosti i podráždění. Usmál jsem se a zamrkal na důkaz, že mi to nevadí.

„To se vsadím, že jo.“

Zase jsem se narovnal a usmál se na Sammy. Aby na mě viděla, musela pořádně zaklonit hlavu.

„Ty jsi obr?“

„Sammy!“ zasténala Liv.

„Je vyšší než všichni, koho znám, mami! A ty jsi říkala, že jediný způsob, jak se můžu něco naučit, je ptát se.“

Mávl jsem rukou a její odpovědi se zasmál. „To je v pořádku, Liv. Ne, Sammy, nejsem obr.“ Zadíval jsem se na ni. „Ale ty jsi tak maličká, že bys mohla být myšička.“

Usmála se tak, až jsem si všiml mezírky mezi zoubky. „Já jsem holčička, ne myšička!“

Poškrábal jsem se na bradě. „Kdepak. Myslím, že jsi myšička.“ Zachichotala se.

Znovu jsem se podíval na Liv a všiml si, že vypadá unaveně. Náhle mě zachvátila potřeba jí s něčím alespoň trošku pomoct. „A co kdybych si tuhle myšičku vzal k sobě do kanceláře, abys mohla pracovat, a můžeme naplánovat tu její poličku?“

Liv už začala vrtět hlavou, ale Sammy zatleskala. „Ano, ano! Prosím, mami? Budu u pana Vana moc hodná!“

„Nemusíš to dělat, Vane.“

„Já to nedělám proto, že musím, Liv. Já chci. My se s Myškou hezky zabavíme a ty si dodělej, co potřebuješ.“ Podíval jsem se jí do očí. „Budeme o tři metry dál po chodbě. Bude naprosto v bezpečí.“

Sammy se zatvářila potěšeně. „Mami, mám novou přezdívku!“

Liv se zavlnily rty. „Ano, zdá se, že ano. Pan Van a Myška.“

Usmál jsem se na Sammy. „To zní dobře, že, holčičko?“ Sammy se rozzářila. „Moc se mi to líbí!“

„Takže domluveno.“ Podíval jsem se na Liv. „Tak co ty na to?“

Sammyina drobná ručka se vplížila do mé. „Prosím?“ škemrala u Liv.

Liv s úsměvem přiznala porážku. „Tak jo.“ Zahrozila na Sammy prstem. „Buď hodná.“

Sammy mě zatahala za ruku. „Budu. Tak pojď, pane Vane!“

Se smíchem jsem se nechal odtáhnout do své kanceláře.

Sammy ulepeným a netrpělivým prstem zaťukala na papír. „Takovou.“

Musel jsem se kousnout do rtu, abych se znovu nerozesmál. Sice nejsem Liv, ale i tak dokážu stvořit poměrně přesné nákresy. Knihovnička mi přišla celkem jednoduchá. Myslel jsem, že bych mohl Sammy na chvíli zabavit a nechat Liv pracovat. Nakreslit polici a nechat se bavit jejími historkami. Věděl jsem, že děti rády mluví. Mají rády publikum a já jsem zjistil, že ji poslouchám rád. Byla to chytrá a šťastná holčička.

Jenomže to nebyla jen tak nějaká holčička a rozhodně to nebyla jen tak nějaká polička, ale rovnou knihovna.

Tato měla vršek ve tvaru hradu. Spoustu zákoutí a přihrádek, ale také poliček pro všechny její vycpané kamarády. Muselo to být růžové a se třpytkami.

Se spoustou třpytek.

„Víc věží, Myško?“ zeptal jsem se.

Kudrliny jí divoce poskočily. „Ano,“ protáhla a dojedla koláček, který jsem jí dovolil si vzít. Po celém výkresu, na mém klíně, jejích prstech a obličeji byly kousky polevy, ale moc jí chutnal a já jsem jí nedokázal říct ne. Když zahlédla krabici se zákusky a zeptala se, jestli v ní něco je, byla velice zdvořilá a nadšená.

„Mám hlad, pane Vane.“

Odklopil jsem víko a nechat ji si vybrat. Ta maličká koketa si vzal poslední citronový koláček, do něhož se pustila hned poté, co mi vylezla na klín a pokračovala v kreslení knihovny svých snů.

„Máme dvě,“ namítl jsem a svým dechem jsem jí rozvířil kadeře. Kam mám dát další?“

Svraštila obličej a najednou vypadala tak moc jako Liv, když se soustředila, až jsem se zasmál.

Znovu poklepala na papír a zanechala na něm stopu z polevy. „Z boku.“ Vytřeštila oči. „Jo! Z obou stran, pane Vane!“

Natáhl jsem se, abych mohl z krabičky vedle sebe vytáhnout vlhčený ubrousek. Měli jsme v ní nejrůznější dochucovadla a další věci, které chceme mít po ruce, a já jsem si vzpomněl, že tam máme i pár vlhčených ubrousků. Podle šmouh na papíře jsem usoudil, že jí musím otřít ruce.

„Ruce vzhůru, Myško. Ukaž mi ty svý ulepený prstíky!“

Okamžitě je zvedla a já jí opatrně otřel ty maličké prstíčky a odstranil všechny stopy po lepkavé polevě z rukou.

„Teď mi ukaž pusinku.“

Zvedla bradu a otočila se ke mně. Polevu měla i na tvářích a na rtech, a tak jsem vytáhl další ubrousek a utřel ji.

„Dobře že jsem to udělal předtím, než tě viděla máma.“

„Předtím, než máma viděla co?“

Pohlédl jsem ke dveřím. Liv se opírala o zárubně a znalecky se uculovala. Bylo to sexy.

„Mami, já jsem měla koláček!“

Teď Liv pozvedla jedno obočí. „Aha,“ řekla s pohledem, upřeným mi přímo do očí. „Aha.“

„Říkala, že má hlad.“

Liv zavrtěla hlavou. „Má hlad pořád, když ví, že je poblíž něco sladkého.“

„Promiň, nechtěl jsem tě vyrušovat ptaním. Asi jsem to měl udělat.“

„Ale to je dobrý,“ mávla rukou. „Teď jdeme do parku, takže ten cukr vyběhá. A pak jí koupím pořádný oběd.“

„A zmrzlinu,“ skočila jí do toho Sammy.

„Ano,“ povzdechla si Liv. „Jako speciální odměnu.“

Sammy zatleskala ručkama. „Maminko, pojď se podívat na moji knihovničku!“ Liv vešla do místnosti a zahleděla se na nákres. „No, tak to teda je pořádná knihovna!“

„Růžová,“ informoval jsem ji.

„Aha.“

„Se třpytkama tady,“ zaťukala Sammy na papír. „A tady.“

„Páni!“

„Třpytky, jak jsem byl informován, jsou pro hradní knihovny povinné.“

„To se rozumí samo sebou.“ Liv Sammy poplácala po hlavě. „Běž si vzít kabát a věci, zlato. Máma je hotová.“

Sammy mi sklouzla z kolena. Bez vyzvání se ke mně hned otočila. „Děkuju za ten zákusek, pane Vane. A za nakreslení té knihovny.“

„Nemáš zač.“

Pohladila mě po ruce a ovinula prsty kolem jednoho z mých. „Můžeš jít do parku s náma. Já ti ukážu svoji klouzačku a místo, kde visím hlavou dolů na tyčích.“ Naklonila se ke mně blíž. „Tuhle část máma nemá ráda, ale já to umím.“

„Myslím, že pan Van má jiné plány,“ pronesla Liv tichým hlasem. „Možná někdy jindy.“

Sammy protáhla obličej, ale neprotestovala. „Tak jo.“ U dveří se zastavila a ohlédla se. „Můžeš za náma přijít do parku, kdy chceš, pane Vane. Je tam moc hezky.“

Rozběhla se do Liviny kanceláře, až jsem se při zvuku jejích rychlých kroků musel rozesmát.

„Je úžasná,“ řekl jsem Liv.

Usmála se a ukázala na papír. „Můžu si to vzít?“

Zamračil jsem se. „A jak mám vědět, co mám postavit?“

Zatvářila se zmateně. „Já nečekám, že ji postavíš, Vane. Ani ona. Je to obrázek. Já její nápady ukládám do knihy, abych jí je mohla jednoho dne ukázat.“

Vstal jsem a odnesl papír do kopírky, abych ho naskenoval. Podal jsem Liv originál. „Já jí to postavím.“

„To po tobě nemůžu chtít…“

„Taky že ne. To ona. Řekl jsem jí, že ji udělám, a já své sliby nikdy neporuším.“

„Já ti zaplatím…“

„Ne, to ne,“ přerušil jsem ji. „To je mezi mou novou malou kamarádkou a mnou.“

Oči měla plné údivu. „Jak ti jenom poděkuju?“

Z úst mi vylétla slova, o kterých mě nikdy nenapadlo, že bych je mohl říct nahlas.

„Můžu jít s váma do parku? Rád chodím tam, kde je hezky.“

Tři

Van

Po cestě k autu Sammyina ruka nějak vklouzla do té mé a její droboučká pěstička si hověla v mé mozolnaté dlani. Celou cestu chodbou brebentila a povídala mi o oblíbeném sýrovém sendviči v bistru, kam jsme šli ještě před parkem.

„Máš na grilovaném sýrovém sendviči rád kečup, pane Vane?“ zeptala se.

To její oslovení se mi líbilo. Vždycky mě přimělo k úsměvu. „Myslím, že to snad ani bez kečupu podle zákona jíst nemůžeš. Nebo bez slaniny.“

Podívala se na mě s očima navrch hlavy. „Se slaninou? Já jsem na tom svém slaninu nikdy neměla. Slaninu mám moc ráda!“

„No, tak to dnes budeme muset změnit.“

Liv se jenom tiše zasmála, zavrtěla hlavou a zamumlala něco o tom, že z nás dvou koukají potíže.

Když jsme došli k mému autu, zarazila se. „Měli bysme jít pěšky.“

Otevřel jsem zadní dveře. „Vím, na co myslíš, Liv, a mám ji.“ Po několika jednoduchých pohybech a úpravách jsem poodstoupil a pyšně se zašklebil. „Voilà! Rychle dostupná dětská sedačka.“

„Teda!“

„Byla ve výbavě a překvapivě občas přijde vhod.“

Po tváři jí přelétl zvláštní pohled. „Aha.“

„Párkrát jsem jel na ryby s kamarádem a jeho synem. Jesse je stejně starý jako Sammy.“

„Aha,“ zopakovala Liv, ale tentokrát s úsměvem. „To se hodí.“

„Jo.“ Sklonil jsem se, uchopil Sammy a zvedl ji do sedačky, kde jsem ji i připoutal. Když jsem se ujišťoval, že je v bezpečí, a zatahal jsem za popruhy a přesvědčil se, jestli se jí vlásky nezachytily za opěrku, hihňala se. Jakmile jsem ji usadil, otevřel jsem dveře pro Liv. „Váš kočár čeká, madam.“

Nejistě se na auto podívala. Všiml jsem si zděšení v její tváři, když si všimla vzdálenosti od země ke dveřím, a snažil jsem se nesmát. Bez přemýšlení jsem ji chytil kolem pasu a do kabiny ji zvedl. Vyjekla a chytila mě za ruku, ale to už jsem ji zvedal a usadil ji na sedadlo spolujezdce. V náručí jsem ji vnímal jako malou, nepříliš těžkou a teploučkou. Takto zblízka jsem cítil vůni jejího květinového parfému. Když mi svírala biceps, její ruka vypadala maličká a mně se tak nějak líbil ten pocit, že v porovnání se mnou vypadá jako trpaslík.

Jako bych ji chránil.

Jak jsem se nad ní skláněl, naše pohledy se do sebe na okamžik zaklesly. V těch krásných zlatých očích měla hnědé a zelené skvrny, v nichž se odráželo světlo. Duhovky vynikaly díky tmavým kruhům okolo; nic takového jsem nikdy neviděl. Do tváře jí spadl osamocený pramen žlutohnědých vlasů a já jsem jí ho bez přemýšlení zastrčil za ucho. Mé prsty se chviličku vznášely těsně nad její hebkou tvářičkou.

„Nepotřebuješ pomoct s pásem?“ zamumlal jsem, protože mě hlas zradil.

Beze slova zavrtěla hlavou.

Sklouzl jsem pohledem k ústům, jejichž růžový odstín mě pokoušel. Zabořila zuby do kyprého spodního rtu a já jsem za něj jemně zatahal, abych ho z toho útoku osvobodil. Když se můj prst dotkl jejích úst, tiše vydechla, její jazyk se při tom trochu otřel o mou kůži.

Hlavu jsem měl okamžitě plnou myšlenek na to, jak by asi chutnal její jazyk, kdyby se přitiskl k mému. Jak by chutnala její ústa, kdybych ji políbil. Jaké by to bylo, kdybych jí svíral vlasy v pěsti, zatímco bych ji prozkoumával.

Teprve když Sammy zatleskala a chichotala se tomu, jak jsem maminku zvedl do auta, jsem si uvědomil, jak blízko jsem se nad Liv skláněl. Jak rychle najednou dýchala a že můj dech odpovídá jejímu. Kdybych se sklonil ještě o deset centimetrů, naše ústa by se spojila.

Polekaně jsem si uvědomil, jak moc si přeju, aby se to stalo.

Zamrkal jsem, ustoupil a zavrtěl hlavou, abych si ji pročistil. Když jsem se jí podíval do očí, Liv byla podle výrazu ve tváři šokovaná, zmatená a možná i trochu zklamaná, ale to už jsem zavřel dveře auta. K místu řidiče jsem musel auto obejít zezadu, protože jsem si po cestě musel rychle upravit poklopec, a horečnatě jsem uvažoval, jestli to nakonec byl dobrý nápad. Kdybych trávil víc času s Liv a Sammy, mohlo by to být docela komplikované.

Komplikované věci jsem nenáviděl.

I přes veškeré obavy jsem zjistil, že to stejně chci.

Když jsme dojeli k bistru, Liv se vyškrábala z auta dřív, než jsem stačil vystoupit a pomoct jí. Sammy jenom zvedla ručky, abych ji mohl z auta vytáhnout. Po cestě do restaurace se její drobná ručka zase vloudila do té mé. Druhou rukou se držela Liv a povídaly si. Ani během celého jídla pusinku na chviličku nezavřela, takže alespoň vyplnila mlčení, které vládlo mezi Liv a mnou.

Naše pohledy se několikrát setkaly a vždycky jsme to krátce vydrželi, ale potom se oči zase rychle zatoulaly jinam. Cítil jsem, jak se Livino koleno pod stolem občas tiskne k mému, když se zavrtěla nebo natáčela, aby Sammy pomohla s jídlem. Bedlivě jsem ji sledoval, zatímco jsem usrkával kávu a jedl dva sendviče se sýrem a slaninou, k nimž jsem měl ještě salát a většinu Sammyiných hranolků. Liv byla pozorná maminka, která se neustále usmívala a odpovídala na Sammyiny nikdy nekončící dotazy a otázky.

„Odkud se bere slanina, mami?“

„Jak to, že je kečup červený?“

„Můžeš mě chvilku houpat, pane Vane, až budeme v parku?“

Při zvuku svého jména jsem se polekal, ale hned jsem souhlasil. „Jasně.“

„A budeš mě chytat na klouzačce?“

„Jasně.“

„Možná bys se mnou mohl na prolézačku.“

V parku jsem už předtím byl a dětské hřiště jsem znal. Nebylo to daleko od mého domu a rád jsem tudy ve volném čase běhával, často jsem sedával na lavičkách, díval se na rodiny a představoval si, že jednoho dne budu taky takovou mít. Někdy se ale stalo, že jsem při takových myšlenkách musel přemáhat smutek. „Myslím, že jsem na prolézačky moc velký, Myško. Ale budu tě hlídat.“

„Dobře,“ souhlasila prostě a dojedla sendvič, nebo alespoň větší část. Kůrka, jak mě informovala, je fuj. Když jsem nesouhlasně zavrtěl hlavou a připomněl jí, že tu jsem ze svého sendviče snědl jako první, protože je to ta nejlepší část, hlasitě se rozesmála. Protože se ale přece jenom do křupavého okraje zakousla, aby ho vyzkoušela, Liv se mnou držela basu, a zatímco jsme Sammy pozorovali, tiše se zasmála a obrátila oči v sloup.

Byla to taková podivně intimní chvíle.

V parku jsem chytil Sammy pokaždé, když se řítila po klouzačce. Na houpačce jsem ji houpal tak vysoko, jak jsem se odvážil, a poslouchal její radostné výskání. Když jsem se pak na prolézačce pověsil za ruce a nohy držel co nejvíc ve vzduchu, ale stejně se dotýkaly země, smála se ona i Liv. Vydával jsem legrační opičí zvuky, honil jsem Sammy kolem stromů a hrozil, že ji chytím a zlechtám tak, až bude prosit o milost.

Nakonec jsme si nesli kornouty se zmrzlinou a posadili se na lavičku, abychom ji snědli. I když Sammy celé odpoledne bez přestání žvatlala, pořád mi měla co říct.

„Nadechni se, Sammy,“ napomínala ji Liv. „Přestaň, nebo Vanovi vymluvíš díru do hlavy, a sněz si zmrzlinu.“

Sammy se zamračila a naklonila hlavu na stranu, aby si mě dobře prohlédla. „Pořád tam žádnou díru nevidím, mami. Zase tak moc nemluvím,“ opáčila.

Rozesmál jsem se tak hlasitě, až Liv poskočila a Sammy vyprskla.

„To je dobré, Liv. Rád poslouchám, jak Myška povídá.“

Sammy dojedla zmrzlinu a hned vyskočila. „Můžu ještě na houpačky?“

„Ano,“ řekla Liv. „Ale dávej pozor, abych tě pořád viděla.“

„Dobře. Dívej se, pane Vane!“

„Ano, holčičko.“

Posunul jsem se na lavici blíž k Liv. Dojedl jsem zmrzlinu a protáhl se, ale loket jsem nechal na opěradle. Dívali jsme se, jak Sammy vylétá do výšky a zaklání se tak, až tahá vlasy po písku pod sebou.

„Bože, ta dneska bude potřebovat vykoupat i sprchu,“ zamumlala Liv.

„To je vždycky tak plná energie?“

„Mně to tak připadá. Je to živá holčička.“

„Je úžasná.“

Liv se usmála a zadívala se dolů. Všiml jsem si, že když se usmívá, dělá to často. Jako by se o svůj úsměv nechtěla dělit. Chtěl jsem, aby ho sdílela se mnou.

Znovu jsem se protáhl a neúspěšně se snažil potlačil zasténání. „Pořád to bolí?“ zeptala se tiše.

„To je tak vždycky, ale některé dny je to horší než jindy. Přežiju to.“

„Neměl sis tolik hrát na prolézačkách,“ kárala mě. „Sammy je dost stará na to, aby pochopila, co znamená ne a proč to nemůžeš dělat.“

Mávl jsem rukou, abych její obavy odmítl. „To je dobrý, Liv. Snažím se, aby mi to neovlivňovalo život. Kdybych to vzdal, je po mně. Chvilka houpání na prolézačkách mi neublíží. Myšičce to udělalo radost a mně to bavilo.“

Našpulila rty, ale mlčela. Dojedla zmrzlinu a utřela si prsty. „Děkuju, že jsi byl dneska tak milý, Vane.“

„Není vůbec zač. Byla to zábava.“

Liv vyrazila takový divný hrdelní zvuk, ale nic dalšího neřekla.

Ještě pár minut jsem Sammy pozoroval. Z houpačky přeběhla k prolézačkám a dala se do řeči s jinou holčičkou, načež se obě pověsily hlavami dolů, houpaly se a povídaly si, jako by to bylo normální. Musel jsem se smát.

Liv zasténala. „Nesnáším, když to dělá, ale ona to dělá stejně.“

„Protože je malá.“

„Hmm.“ Opřela se a přehodila nohu přes nohu. Její vlasy se mi otřely o ruku a cítil jsem, jak jsou hebké. Musel jsem odolat pokušení je sevřít v ruce.

Odkašlal jsem si. „Táta žije s váma?“

Liv se ušklíbla. „Ne.“

„To je mi líto.“

„Nemusíš se omlouvat. Bez něj je nám líp. Oběma.“ Hořkost a bolest v hlase mi trhaly uši.

„Tak to jsem rád, že je jinde. Jak dlouho jste rozvedení?“

Liv se posunula a natočila se ke mně. „Nikdy jsme se nevzali. Když jsem Chrise potkala, byla jsem mladá. Hledala jsem sama sebe i lásku. Zdál se mi skvělý – okouzlující a milý. Měl zájem.“

„Ale?“ zeptal jsem se.

„Než jsem poznala jeho skutečné já, chvíli to trvalo. Velice dobře to skrýval. Pod tím zevnějškem byl všechno jiné, jenom ne milý. Náročný, přísný, manipulativní. Zlý.“

Ruce se mi sevřely v pěsti. „On tě bil, Liv?“

„Ne. Ubližoval slovy.“ Soustředila se na něco za mnou a přemýšlela, co řekne. „Máma říkala, že jdu v jejích stopách. Otec byl stejný a jí trvalo dlouho, než odešla. Když jsem zjistila, že jsem těhotná, řekla jsem to Chrisovi. Nebyl šťastný.“

„Takže jste se rozešli?“

„Ano. Odešel.“ Zasmála se, ale hořce. „Když jsem zjistila, že to je holčička, šla jsem mu to říct. Myslela jsem, že až uvidí snímek z ultrazvuku, uvědomí si, o co přichází, a zkusíme to znovu. Tehdy jsem ještě pořád popírala jeho skutečné já.“

„Takže se to asi nestalo.“

„Ne. Když jsem mu to řekla a ukázala mu fotku, sdělil mi, že nepotřebuje na krku další slabou ženskou, o kterou se bude muset starat. Řekl mi, abych se toho zbavila.“ Hlas se jí třásl. „Podíval se na snímek své dcery, té maličké bytosti, která ve mně rostla, a nazval ji tím. Jako kdyby nic nebyla. Jako kdybych já nic nebyla. V tu chvíli jsem si uvědomila, jak hloupá jsem byla, když jsem mu vůbec chtěla dát ještě šanci. Odešla jsem a nikdy se neohlédla. Můj právník mu poslal dokumenty a on se hned vzdal otcovských práv.“ Otřela si tvář. „Podle toho, co jsem slyšela naposledy, odjel z města. Nemám ponětí, kde je, a doufám, že už ho nikdy neuvidím.“

„Parchant,“ zavrčel jsem a podíval se na Sammy. Jak někdo může od svého dítěte odejít, pro mě bylo prostě nepochopitelné.

„Nechápu, že jsem ti ten svůj ubrečený příběh vyprávěla. Promiň.“

„Neomlouvej se, to já jsem se zeptal.“ Sevřel jsem jí ruku a pevně ji držel. „Myslím, že jsi úžasná, Liv. Sammy je skvělé dítě.“

Upřeně hleděla na naše ruce. „Co to děláš, Vane?“ Naše pohledy se setkaly.

„Nevím,“ přiznal jsem.

„Nemůžu, já to nemůžu dělat. Já nerandím.“ Zase ruku odtáhla. „Mám tě ráda, Vane. Myslím, že jsi skvělý. Ale jenom jako kamarád.“

Při těch slovech, kdy jsem v jejím hlase slyšel bolest a definitivu, jsem pocítil smutek.

Slyšel jsem i lítost, díky níž jsem ta slova vstřebal lépe a odvážil jsem se zatlačit trochu víc.

„Ani já nerandím, Liv. Ale kamarádi být můžeme, ne? Třeba si s Myškou občas zajít na sendvič a zmrzlinu?“

„Nechci Sammy mást.“ Neklidně si pohrávala s prsty na klíně. „Má tě ráda a mívá sklon k lidem přilnout.“

„Taky ji mám rád a nemám v plánu nikam odcházet, Liv. My už přátelé jsme a můžeme přáteli zůstat. Sem tam sendvič nebo zmrzlina ji snad nezmatou.“ Kul jsem železo, dokud bylo ještě žhavé. „Muži a ženy můžou být přátelé. Sem tam se scházet. Určitě chceš, aby tohle pochopila, že?“

Odmlčela se.

„Mám děti rád,“ přiznal jsem. „A mám rád ji. Jestli ti to nebude vadit, chtěl bych ji vídat docela často.“

„Mám pocit, že je za tím nějaký příběh.“

Přikývl jsem, ale do očí jsem se jí nepodíval. „Možná že ti ho jednoho dne řeknu.“

Chvíli byla zticha a zdálo se, že zvažuje slova. „Možná že to jednoho dne uděláš.“

Znovu se otočila, aby viděla na Sammy a mohla na ni dávat pozor. Všímal jsem si jejího držení těla a hlavu jsem měl plnou myšlenek a podivných pocitů.

Všechny je způsobila ta hezká žena vedle mě a to smějící se dítě na hřišti.

Věděl jsem, že Liv umí řídit, ale nemá vlastní auto, takže jsem je odvezl domů, a když jsem zastavil před jejím domem, v hrudi mi pulzoval pocit lítosti. Celé to spontánní odpoledne v jejich společnosti se mi moc líbilo. Nechtěl jsem, aby skončilo, i když jsem věděl, že to tak bude nejlepší.

Liv byla opatrná. Musela myslet na Sammy a já jsem její obavy pochopil. Chápal jsem to víc než vlastní touhu trávit s ní čas, abych poznal, čeho se tak bojí. Nedávalo mi to smysl. Sice jsem se nijak nesnažil navázat vztah, bylo ale divné, že mi ta zpráva ještě nedoputovala do srdce.

Byl jsem zmatenější než kdy jindy.

Liv

Dívala jsem se za odjíždějícím Vanem a pořád jsem nemohla uvěřit tomu, že jsme s ním strávily den. Zdálo se mi to neskutečné. On se mi zdál neskutečný.

Od chvíle, kdy jsem se s Vanem setkala, byl naprosto neskutečný, a to nejen co se týče velikosti. Byl vysoký a statný a samý sval. Všechny košile se mu na širokých bicepsech napínaly. Rád chodil v džínových montérkách, které mu objímaly trup a dávaly vyniknout pevnému zadku. Měl široký pas a dlouhé silné nohy. Když jsem ho viděla poprvé, musela jsem poodstoupit a projel mnou záchvěv alarmu. Potom jsem se mu podívala do očí. Měl hluboké hnědé oči a teplý a laskavý pohled, který prozrazoval, že pod masivním zevnějškem žije citlivá duše. Měl jemný stisk ruky a uklidňující hlas. Ihned jsem se vedle něj cítila v pohodě, nikdy mi nedal důvod k obavám, abych s ním byla opatrná.

Nikdy jsem neviděla, že by ztratil klid. Každý problém, který nastal, řešil se stejným klidem, jaký předtím ukázal Sammy.

Čím déle jsme spolu pracovali, tím víc můj obdiv k němu rostl. Byl přemýšlivý, trefný a dokázal postavit nebo vyrobit cokoli. Jeho talent byl nekonečný. Ke svému týmu se choval s respektem a oni na oplátku tvrdě pracovali. Neočekával od nich nic menšího než to nejlepší a sám jim šel příkladem. Nepatřil mezi manažery toho druhu, kteří jenom sedí a nechávají pracovat ostatní. Pracoval stejně tvrdě jako jeho tým, ne-li víc. Byl skvělý posluchač a ochotný spolupracovník. Pracovat s ním byla radost a já jsem si naši spolupráci užívala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Van.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.