Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Fotografie smrti

Vydání první

Copyright © 2020 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2434. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Close Up vydaného

nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2020

Český překlad © 2021 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1590-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1591-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Amanda Quick

FOTOGRAFIE SMRTI

Mému bratrovi, Stephenu B. Castleovi,

děkuju za tvoje rady o fotografování.

Jsem moc ráda, že jsme jedna rodina!

A jako vždy Frankovi, s láskou.

Kapitola 1

Adelina Beach, Kalifornie

„A tady přichází naše Popelka,“ oznámil Toby Flint. „Zase je venku po půlnoci. Nevidím žádné skleněné střevíčky a ty kalhoty teda taky nevypadají jako elegantní plesové šaty.“

„Pořád hledáš Krásného prince?“ uculil se prohnaně Larry Burns.

Vivian Brazierová vyběhla přední schody k domu a střelila po malé skupince mužů v plstěných kloboucích a nevkusných kabátech okounějících u zavřených dveří sídla Clary Carstairsové oslnivým úsměvem.

„Propána, bylo mi řečeno, že Krásného prince najdu někde tady,“ prohlásila. „Vypadá to, že jsem dostala špatnou informaci. Zase.“

Toby si přitiskl ruku na srdce. „Teď jsi ranila naše city.“

„Jaké city?“ podivila se Vivian. „Vy gentlemani jste všichni fotoreportéři, vzpomínáte? Vy přece žádné city nemáte.“

„Popelka uhodila hřebíček na hlavičku,“ odtušil Larry.

Několik mužů se uchechtlo. Uniformovaný strážník hlídající hlavní dveře se uculil.

Označení Popelka získala před několika měsíci, když dorazila na své první pozdně noční místo činu v domácích trepkách. Vyběhla tehdy z domova tak rychle, že se zapomněla přezout. Po té příhodě si koupila jednoduché nazouvací boty, do kterých mohla ve spěchu vklouznout, ale jméno Popelka už jí zůstalo.

Toby a ostatní místní fotografové na volné noze ji zpočátku považovali za novinku. Zpravodajská fotografie byla doménou mužů. Ovšem nakonec ji přijali, protože věděli, že musí platit účty stejně jako oni – tím, že spala po celou noc s puštěným radiopřijímačem naladěným na policejní pásmo.

Nezávislí pracovníci obvykle přijížděli na místo činu či požáru první, protože placení fotografové – lidé, kteří vlastnili opravdové novinářské průkazy – se neobjevili dřív, než je jejich noční editoři vytáhli z postelí telefonáty. Ve fotožurnalistice byl čas vším, obzvlášť v noci.

Vivian se podívala na Tobyho. „Jak jste se to dozvěděl?“

„Seděl jsem na lavici na stanici a popíjel kafe s několika strážníky, když přišlo hlášení,“ prozradil Toby.

Toby často trávil noci na lavici na stanici a čekal na hlášení zločinu. Bylo mu přes čtyřicet, byl svobodný, celý pomačkaný a neustále švorc. Kdykoliv Vivian otevřela své smysly a pohlédla na něho tak, jako si prohlížela předmět svého fotografování, vždy ji zasáhla ustrašená, nervózní energie v atmosféře kolem něho.

Byla si docela jistá, že ví, proč neustále vypadá, že stojí na okraji neviditelného útesu. Toby se mohl – a nejspíš to i dělal – uživit prodejem fotek z míst činu, požárů a automobilových nehod, jenomže to byl notorický hráč.

Jeho závislost na kostkách a kartách nebyla mezi jeho kolegy žádným tajemstvím, protože si neustále půjčoval peníze na filmy či blesk nebo benzin do svého otlučeného fordu. Všichni věděli, že pokud Tobymu půjčí, své peníze už nikdy zpátky nedostanou. Vivian mu občas, ale ne vždy, dala pár babek či nějaké vybavení. Její rozpočet byl napjatý, měla však pocit, že je jeho dlužníkem. Před několika měsíci, když ještě začínala jako nezávislá fotografka, jí byl tak trochu mentorem. Naučil ji spoustu triků z branže a představil ji fotoeditorovi z Kurýru Adelina Beach.

Stejně jako všichni fotoreportéři v zemi i Toby snil o tom, že bude moct pracovat na zakázce pro časopis Life, jež by ho proslavila a splatila jeho dluhy, ovšem to se nikdy nestalo. Vivian sny chápala. Sama jich pár měla.

„Nějaké detaily ohledně tohohle případu?“ zeptala se.

„Na místě činu byla nalezena elegantní starožitná dýka,“ prozradil Larry. „Stejná jako u vražd Washfielda a Attenburyový.“

Vivian ucítila na zátylku přízračný šepot ledové energie. „To je třetí za posledních šest měsíců. Naposledy vrah s dýkou zabíjel teprve před měsícem.“

„Na tomhle všichni vyděláme velký prachy,“ konstatoval Larry.

Ostatní fotografové souhlasně zamumlali a zkontrolovali si svoje fotoaparáty Speed Graphic, aby se ujistili, že v nich mají nové filmy a blesky.

„Jediná věc, která se prodává líp než vražda filmové hvězdy, je filmová hvězda probodnutá vrahem s dýkou,“ oznámil Toby pochmurně. „Od toho chlapíka je milé, že to tentokrát udělal v našem rajonu. My místní se tak dostaneme na titulní stránky. Tady na Adelina Beach moc takových akcí nemíváme.“

Adelina Beach byla známá svou exkluzivitou, přinejmenším nóbl čtvrť na útesech, kde se nacházelo i sídlo Carstairsové. V křivolakých uličkách mělo přepychové domovy vyhlížející na rozlehlou zátoku a Pacifický oceán několik hollywoodských hvězd a celebrit. V téhle části města se vraždy nestávaly. Ke zločinu, tedy tomu málu, co se tu vyskytovalo, obvykle docházelo dole na ulicích nedaleko pláže, kde žili obyčejní lidé.

Vivianin žaludek už se tak kroutil napětím. Z Tobyho slov se jí udělalo ještě víc nevolno. Domnívala se, že už si na místa činu tak trochu zvykla. Zjistila, jak se připravit na šok a vydržet tak dlouho, aby odvedla svou práci. Věděla ovšem, že se jí nikdy nepodaří zaštítit se neviditelným emocionálním brněním, jež jako by chránilo většinu fotoreportérů před hrůzami a hlubokým pocitem smutku, který generovaly příšerné zločiny.

Hlavní dveře se otevřely. Z chodby se vylilo světlo. Ve vstupu se objevil detektiv v jednoduchém oblečení. Vivian ho poznala. Joe Archer byl v Adelina Beach hlavou malé mordparty. Přelétl pohledem chumel fotografů a zabručel.

„Pusťte je dovnitř,“ oznámil strážníkovi v uniformě. „Každý má jeden snímek. Nechci, aby místo činu poškodili.“

Vivian se prohnala dveřmi s ostatními fotografy. Její foťák byl stejně dobrý jako opravdický novinářský průkaz. Velký Speed Graphic byl odznakem každého fotoreportéra. Policie jen zřídka zpochybňovala fotografa, který ho měl. Trik, jak se dostat přes policii, vysvětloval jí jednou Toby, je správný postoj.

Vivian také rychle zjistila, že masivní Speed Graphic se může hodit jako zbraň na obranu, pokud by ji konkurenti chtěli vytlačit stranou. Muži s ní klidně žertovali či flirtovali a povídali si o svém umění, když všichni stáli a čekali na snímek, ale jakmile přišlo na to, pořídit fotku, kterou by koupil nějaký editor, byla v tom sama. Fotožurnalistika byla vysoce konkurenční prostředí.

Tělo leželo na rudé sametové zlacené pohovce s vysokým opěradlem. Clara Carstairsová vypadala po smrti mnohem menší, než když okouzlovala publikum na stříbrném plátně. Její štíhlá postava, oblečená v přiléhavých zlatých saténových večerních šatech, byla elegantně umístěná na karmínových polštářích. Tmavé vlasy jí spadaly ve vlnách kolem nahých ramen. Její make-up, od delikátně namalovaného obočí až po módní odstín červené rtěnky, byl naprosto bez chybičky.

Jeden zlatý sandálek na vysokém podpatku spadl na koberec a odhalil roztomilou nožku v hedvábné punčošce. Okraj šatů byl vytažený vysoko na jednom stehně. V uších a kolem zápěstí se jí třpytily křišťály. Prázdná sklenička ležela na boku a na černě lakovaném konferenčním stolku stála lahev koňaku.

Nebýt krve nasáklé do živůtku šatů a dýky zdobené drahokamy na konferenčním stolku, vypadalo by to, jako by se Carstairsová právě vrátila z večera stráveného ve městě, nalila si skleničku před spaním a usnula na pohovce.

Nasvícení bylo téměř dokonalé. Pozadí bylo zahalené v záhadných stínech. Oběť a její zlaté šaty zářily na rudých sametových polštářích.

Vivian a ostatní se zarazili asi tak tři metry od místa činu, natolik blízko, aby se tělo ocitlo dramaticky v ohnisku, ale zároveň dostatečně daleko, aby vynikly prvky okolí kvůli kontextu. Pravidlo tří metrů byl jeden z důvodů, proč bude většina snímků na titulních stránkách zítřejších novin vypadat stejně. Vivian zjistila, že trik spočívá v nalezení toho správného úhlu či prvku, který konečné fotografii přidá cosi navíc, náznak, že oběť měla hluboko střežená tajemství, jež si vzala do hrobu.

Do místnosti se přiřítili další dva fotografové, zrovna když se spustily první blesky. Prostor byl náhle osvětlený záblesky žhavé oslepující záře. Následně byly použité blesky rychle vysunuty a přistály na koberci, kde pod nohama křupaly. Okamžitě byly nahrazeny, zatímco všichni ignorovali Archerovy rozkazy a připravovali se na druhý snímek.

Vivian vyčkávala, pátrala po obrázku, který by vynikal nad ostatními, s takovým emocionálním dopadem, aby po něm skočil nějaký editor. Pozná ho, až ho najde. Takhle to u ní fungovalo vždycky.

Venku na silnici zaskřípaly pneumatiky. O chvíli později nakráčel do místnosti reportér, klobouk stažený dozadu, s připraveným zápisníkem. Prostor se rychle zaplňoval.

Vivian se plížila podél okraje davu a zastavila se u palmy v květináči. Z místa, kde stála, už Clara Carstairsová nevypadala, že spí. Dýka, převrácený sandál a rozhozená ruka bez života vypovídaly smutný příběh o krásné mladé ženě, která přišla do Hollywoodu se sny v očích, jen aby zemřela jako tragická hrdinka, již hrála ve svém posledním filmu, v Rozloučení za úsvitu.

Tajemství tu vždycky byla, když jste věděli, kde je hledat.

Záblesky světel ustaly. Několik fotografů, včetně Tobyho, zamířilo ke dveřím. Jeden či dva otáleli, doufali v další dobrý snímek.

Vivian stiskla spoušť.

A pak i ona sprintovala ke dveřím. Teď bylo klíčové dostat film do temné komory, kde bude moct být vyvolán včas do ranního vydání novin. Fotografové, kteří měli opravdové novinářské průkazy, budou moct použít temné komory svých zaměstnavatelů. Vivian a ostatní si budou muset pomoct sami.

Doběhla ke svému malému červenému sporťáku a právě chtěla skočit za volant, když ji něco přimělo se zarazit.

Ohlédla se k hlavním dveřím sídla. Šikmé světlo vycházející z chodby působilo zlověstně. Osamělý strážník stále hlídal vchod. Zatímco se dívala, zbývající fotografové se rozprchli ke svým autům.

Došlo jí, že by redaktoři mohli mít zájem i o fotku místa činu. Velký dům byl hollywoodskou legendou sám o sobě. Clara Carstairsová nebyla první slavnou obyvatelkou. Před očima uviděla titulek. Sídlo smrti?

Vrazila do foťáku novou kazetu s filmem, vložila čerstvý blesk a vrátila se po přední cestičce. Možná je chyba plýtvat časem na venkovním snímku, ale intuice jí napovídala, že za něj dostane slušně zaplaceno. Zahrne do něj i toho strážníka. Obrázky s lidmi se vždycky prodávají líp.

Zastavila se ve stínech hlavního vstupu a připravila se na záběr dveří. Tlumené dunění silného motoru ji zarazilo. Otočila se a uviděla, jak noc prořízly přední reflektory. Luxusní kabriolet zastavil u okraje silnice a z něho vystoupil nějaký muž. Neměl klobouk. Když ve světle pouliční lampy spatřila jeho slavný profil, zadržela dech a ustoupila hlouběji do stínů. Ripley Fleming byl jednou z nejžhavějších hvězd Hollywoodu.

Fleming rychle přešel po kamenné cestičce, šosy elegantního kabátu kolem něho povlávaly. Vystoupal po předních schodech a přistoupil ke strážníkovi.

„Co se tu, k čertu, děje? Je slečna Carstairsová v pořádku?“

Strážník, ohromený tím, že mluví se slavným hercem, několikrát něco zažbleptal, než ze sebe dostal slova v souvislé větě.

„Slečna Carstairsová je mrtvá, pane,“ zamumlal.

„Mrtvá?“ vyhrkl Ripley, jako by to slovo neznal.

„Zavražděná, pane. Prý je to práce vraha s dýkou.“

„Zavražděná,“ zopakoval Ripley. Zněl ohromeně.

Obrátil pohled k pootevřeným dveřím. Vivian věděla, že z místa, kde stojí, vidí část těla na karmínové pohovce. Na jeho výrazu bylo cosi matně povědomého. Ve světle z chodby byly Flemingovy ostře řezané rysy stažené do stejné dramatické masky plné šoku, tak jako v jisté strhující scéně z jeho posledního filmu, Slepá ulička.

A bylo to tu, další zlatý záběr pro její fotoaparát. Snímek příjezdu Ripleyho Fleminga na místo činu vraždy Carstairsové krátce poté, co bylo tělo objeveno, bude cennější než fotka mrtvé ženy, protože kolem nebyli žádní fotografové, aby zachytili výraz na hercově tváři. Exkluzivní.

Vivian si klidně nachystala fotoaparát. Ripley ji musel zaslechnout, jak se pohybuje ve stínech. Otočil se a uviděl ji. Cosi podobného panice nahradilo hrůzu na jeho nezapomenutelné tváři.

„Prosím, ne,“ zašeptal. „Žádné fotky. Zaplatím vám –“

Na vteřinku zaváhala, ale věděla, že už se rozhodla. Sklonila fotoaparát.

„Zapomeňte na to,“ řekla. „Nemusíte mi platit za to, abych vás nevyfotila, pane Flemingu. To se slečnou Carstairsovou je mi moc líto.“

„Děkuju vám,“ řekl Fleming. Zaváhal. „Máte to u mě.“

„Ne,“ namítla. „Nic mi nedlužíte.“

Seběhl po schodech a skočil do kabrioletu. Pneumatiky zaskřípaly, když se vyřítil na ulici.

„Takže ty řeči v Hollywoodu jsou nejspíš pravda,“ zabručel strážník. „Vypadá to, že pan Fleming a slečna Carstairsová spolu měli poměr. Radši to povím detektivu Archerovi.“

Policista zmizel v domě.

Vivian vyfotila dům a pospíšila si zpátky do auta. Kvůli tomuhle nikdy ve fotožurnalistice neprorazí, pomyslela si. Vyfotit tělo na místě činu byla jedna věc. Ovšem vyblejsknout šokovaného milence, poté co ji prosil, aby to nedělala, nedokázala. Připadalo jí to špatné, nepatřičné.

Nastoupila do sporťáku a rychle odjela po klikatících se uličkách nóbl čtvrti a po tichých silnicích města pod ní. Zaparkovala před plážovým domkem a pospíšila si s foťákem dovnitř.

Zamířila přímo do své temné komory – přebudované spíže vedle kuchyně – popadla lahvičku vývojky a naplnila první nádobku. Jako další si připravila přerušovací lázeň a nakonec ustalovač.

Když měla všechno nachystané, zhasla, zatáhla tlustý černý závěs jako další bezpečnostní opatření před světlem a pustila se do práce.

O hodinu a dvacet minut později už seděla v kanceláři fotoeditora Kurýru Adelina Beach. Eddy Banks – muž ve středním věku páchnoucí po kouři z doutníků a obdařený extrémně špatným vkusem v oblékání – si prohlížel snímky vraždy Carstairsové.

„Tyhle jsou zatraceně dobré,“ zabručel. „Její fanoušci budou zítra ronit slzy, až je uvidí.“ Přimhouřil oči. „Carstairsová půjde na titulní stránku. Ten dům otisknu na druhé straně. Pěkná atmosféra. Dala jste něco z toho některému syndikátu?“

„Ne,“ odpověděla Vivian. „Jsou jen vaše, jestli je chcete. Tohle ovšem nejsou moje obvyklé snímky celebrit zahlédnutých v nějakém nočním klubu, co stojí pět dolarů. Za ty dvě fotky chci pětasedmdesát.“

„Dám vám třicet babek za obě.“

„Padesát.“

„Domluveno.“ Eddy ji pozoroval. „Tyhle snímky půjdou do celých Států. Jistě budete chtít i kromě hotovosti zásluhy za ně.“

„Víte, že to poslední, co chci, je spojovat své jméno se snímky v novinách.“

„Pořád sníte o tom, že prorazíte v uměleckém světě, hm?“ Eddy potřásl hlavou. „Mrháte časem.“

„Protože nejsem dost dobrá, abych se stala uměleckou fotografkou?“

„Hrome, to ne.“ Eddy si odfrkl. „Protože umělecký svět nebude nikdy brát fotografování vážně, zvlášť ne ten typ, co děláte vy.“

„Časy se mění.“

„Některé věci se nikdy nezmění.“ Eddy se znovu podíval na fotografii Clary Carstairsové na pohovce. „Byla to vážně krasavice, že? Vypadá tak mladě. Je to tragédie. Má policie nějaké stopy?“

„Nemyslím si, tedy pokud Archer dneska v noci nenašel něco na místě činu. Podle toho, co jsem viděla, to tam vypadalo stejně jako u vražd Washfielda a Attenburyové. Žádné známky souboje. Slavná oběť v dramatické póze. Zkrvavená starožitná dýka na scéně.“

Eddy zavrtěl hlavou. „Nemůže mít přece k dispozici tolik drahých starých dýk.“

„Podle policie nenahlásily žádná muzea ani galerie v okolí Los Angeles žádné krádeže dýk. Vrah má nejspíš přístup k nějaké soukromé sbírce.“

„Vypadá to tak.“

„Taky musí být bohatý,“ dodala Vivian. „Natolik, aby mu bylo jedno, že na místě činu zanechá drahocennou starožitnost.“

„Dobrý postřeh.“ Eddy si vložil do úst doutník. „No, zdá se, že už máme titulek.“

„Clara Carstairsová zavražděna vrahem s dýkou, policie tápe, to bude na titulní stránce,“ navrhla Vivian. „Sídlo smrti u druhé fotky?“

„Ve fotožurnalistice jste vážně dobrá.“

„Už vás znám příliš dlouho, Eddy.“

Eddy se znovu zadíval na snímek a potřásl hlavou. „Je to jako nějaká scéna z jednoho z jejích vlastních filmů.“

Vivian si výtisk prohlížela. Její vnitřní zrak zaševelil a pošeptal jí: Vždycky existují tajemství. Jen je musíš hledat.

„Ano,“ řekla. „Vážně to skoro vypadá jako scéna z jednoho z jejích filmů.“

Tajemství.

Kapitola 2

Únava ji zastihla na cestě zpátky do plážového domu. Vivian zaparkovala sporťák v malé sousedící garáži a vešla dovnitř kuchyňskými dveřmi.

Zamířila rovnou do ložnice. Noční směna skončila. Musí se vyspat, protože ji čeká rušný den.

Skopla z nohou boty, svlékla se a padla do postele. Pozorovala strop plný stínů, zatímco si v hlavě přehrávala zítřejší program. Na desátou měla domluvené focení portrétu v ateliéru. Podobně jako snímky z míst činu byly i portréty její hlavní obživou, třebaže mnohem úctyhodnější. Úspěšní umělečtí fotografové často dělávali portréty. A taky si za ně účtovali horentní sumy.

Odpoledne si vyhradila pro své umění. Ve dvě má přijít model pro další snímek do její nové série.

Dvacet minut zírala do stropu, než se vzdala pokusu usnout. Byla utahaná, jenže pokaždé, když zavřela oči, uviděla místo vraždy Carstairsové. Jak Eddy podotkl, klidně mohlo jít o scénu z jednoho z hereččiných vlastních filmů. Ne, žádná scéna. Osvětlení a úhly nebyly správné, ne na film.

Ovšem pro fotografii byly dokonalé.

Odhodila přikrývku, vklouzla do trepek, oblékla si župan a prošla chodbou do obýváku. Tam se zastavila, aby rozsvítila lampičku.

Krátce poté, co se před pár měsíci nastěhovala, proměnila přední místnost v ateliér. Světla, kabely, stativy a různé rekvizity byly všude okolo. Podél jedné zdi byla vyložená černá pouzdra s jejími drahocennými objektivy, expozimetry, filmy, blesky a další vybavení nutné pro její práci. Různá pozadí a pruhy látek visely z řady posuvných tyčí. V rohu stálo velké, volně stojící zrcadlo. Velice brzy zjistila, že je jednodušší pořídit dobrý portrét, pokud člověk vidí vlastní odraz.

Vyšla z ateliéru, vstoupila do malé jídelny, nyní sloužící jako její pracovna, a rozsvítila lampičku. Stůl byl plný pořadačů s fotkami a novinovými výstřižky. Většina byla její vlastní práce, ale některé snímky byly jiných fotografů, které považovala za užitečné k bližšímu prostudování. Fotografie byla umění. Člověk se vždycky mohl něco přiučit, objevit nový způsob pod povrchem. Způsob, jak odhalovat a prozrazovat tajemství.

Otevřela desky označené WASHFIELDOVA VRAŽDA a obsah vysypala na stůl. Leonard Washfield byl bohatý, známý muž s mnoha kontakty. Rodinné peníze pocházely ze železnice. Leonard se narodil a vyrostl v San Francisku, ale po promoci na univerzitě se přestěhoval do Hollywoodu. Financoval několik úspěšných filmů a brzy se stal proslulým svými extravagantními večírky. Byl vyfocen v těch nejexkluzivnějších nočních klubech, v nichž mu po boku vždycky stála nějaká krásná herečka. Před měsícem se jeho dramatická smrt ocitla na titulních stránkách všech novin.

Chvilku jen tak stála a shlížela na malou hromádku fotek a výstřižků. Působily podobně, protože fotografové používali stejné typy aparátů a fotili převážně ze vzdálenosti kolem tří metrů. Ovšem několik snímků, včetně toho jejího, využilo výjimečného osvětlení scény.

Po chvíli zvedla desky označené VRAŽDA ATTENBURYOVÉ a prohlédla si obrázky. Sarah Attenburyová byla zářící hvězdou losangeleské společenské scény. Po pozvánce na její večírky prahl každý, kdo se pohyboval ve vysokých kruzích v Hollywoodu a Beverly Hills.

Oblohu ozařovaly první slabé záblesky mlhavého úsvitu, když Vivian usoudila, že si je jistá tím, co na těch snímcích vidí. Vrátila se do obývacího pokoje a zvedla telefon.

„Prosím, spojte mě s policií,“ oznámila. „Ano, počkám.“

O krátkou chvíli později se na lince rozezněl strohý hlas. „Policejní oddělení Adelina Beach.“

„Detektiva Archera, prosím. Povězte mu, že jde o vraždu Carstairsové.“

„Právě odešel. Má za sebou dlouhou noc. Vydržte, podívám se, jestli ho ještě nedohoním.“

Telefon na druhém konci zarachotil na stole. Po chvíli se na lince rozezněl drsný hlas kuřáka.

„Tady Archer.“

„Detektive Archere, jmenuju se Vivian Brazierová. Jsem fotografka. Dnes v noci jsem byla v sídle Carstairsové při focení.“

„Pamatuju si vás. Ta dáma s fotoaparátem. O co jde?“

„Prohlížela jsem si snímky, které se objevily v novinách po vraždách Washfielda a Attenburyové, a mezi těmi dvěma místy činu a tím v domě Carstairsové jsou nápadné podobnosti.“

„Ty nóbl dýky.“ Archerův hlas ztvrdl. „Myslíme si, že pocházejí z nějaké soukromé sbírky. Prověřujeme to. Víc nemáte? Protože jestli ne, vážně bych šel rád domů a trochu se prospal.“

„Myslím, že ty scény byly záměrně a pečlivě naaranžované. Každý prvek je úmyslný. Osvětlení má vzbuzovat dramatický efekt. Váš vrah se považuje za umělce.“

„Cože, sakra? Myslíte si, že poté co zavraždil Washfielda, Attenburyovou a Carstairsovou, si je namaloval?“

„Ne, podle mého ty scény vyfotil.“

„To jako vážně? Pátráme po fotografovi? To znamená, že soupis podezřelých bude přibližně dlouhý jako telefonní seznam. Každé děcko tu má Kodak Brownie.“

„Hledáte profíka, žádného amatéra. Bude používat drahé vybavení, jemnozrnný film a drahý papír. Obchodů, které prodávají prvotřídní objektivy, filmy a papír, zase tak moc není. Věřte mi, že v těchhle obchodech si svoje nejlepší zákazníky pamatují.“

„Papír?“ Archer zněl zamyšleně. „Myslíte si, že si svoje fotografie tiskne?“

„Ovšemže. Říkala jsem vám, že se považuje za umělce. Najděte ho a objevíte i jeho vybavení a negativy, stejně jako vytištěné fotky.“

„A co ty staré dýky?“

„Nemůžu si být absolutně jistá, ovšem řekla bych, že je to jeho způsob, jak z každého místa vraždy udělat součást jakési série.“

Archer tiše zapískal. „To všechno jste zjistila jenom tím, že jste si prohlížela místa činu?“

„Celé dny trávím focením. Vím, co mám hledat. Ach, a ještě jedna věc.“

„Vydržte, musím si to všechno poznamenat.“ Ozvaly se šustivé zvuky. O chvíli později se Archer vrátil na linku. „Fajn, pokračujte. Co dalšího si myslíte, že jste tam viděla?“

Vivian zvedla novinový výstřižek z Washfieldovy vraždy. „Víte něco o fotografování, detektive?“

„Evidentně ne tolik, jak jsem se domníval.“

„Posledních několik desítek let se v uměleckém světě vede diskuse ohledně toho, jestli by focení mělo být považováno za umění, nebo se jedná jen o zachycování reality.“

„Komu na tom záleží?“

„Uměleckému světu. Muzeím a galeriím, které vystavují fotografie. Stejně jako fotografům, kteří se snaží používat svoje přístroje, aby stvořili umění.“

Fotografům jako já, pomyslela si. Avšak nahlas to neřekla.

„Tenhle spor o to, jestli si focení zaslouží být nazýváno uměním, je tak velký?“ podivil se Archer.

„Hodně velký. Existují dva estetické směry, piktorialismus a modernismus.“

„Umění mě moc nezajímá. Snažím se zastavit šíleného zabijáka.“

„Fajn. Nebudu vás nudit detaily, detektive. Potřebujete vědět jen to, že starší škole se říká piktorialismus. Jde o to, aby fotografie působila jako malovaný obraz.“

„Jak toho docílíte?“

„Snažíte se, aby snímek působil jako malba. Může být mírně rozostřený. Při tisku používáte různé triky a stínování, abyste fotku upravil. Nesnažíte se zachytit realitu, pokoušíte se o abstraktní představu. Modernismus je nový směr. V něm jde především o čisté linie a ostrost. Jedná se o odhalení reality.“

„Moc vám nerozumím.“

„Myslím, že vrah, po kterém pátráte, považuje sám sebe za zastánce toho staršího směru. Jeho snímky budou v piktorialistickém stylu, což znamená, že bude nakupovat potřeby, které budou žádat jen fotografové pracující s tímto žánrem. Váš seznam podezřelých by se tak mohl zúžit.“

„Vy si vážně myslíte, že si fotí místa činu, poté co někoho zabije?“

Vivian si prohlížela obrázky z Washfieldovy vraždy.

„Ano,“ potvrdila. „Až ho najdete, jistě objevíte i jeho sbírku.“

„Jestli máte pravdu, právě jste mi prozradila stopu, kterou hledám. Hned zítra ráno vyšlu svoje lidi do ulic, aby se poptali po obchodech s fotografickým zbožím.“

„S nákladným zbožím. Po obchodech, které nabízí profesionální vybavení a ty nejlepší filmy.“

„Rozumím. Ještě něco?“

„Ještě jedna věc,“ dodala Vivian. „V žádném případě, prosím, nezmiňujte moje jméno. Fotografy, zvlášť ty, kteří fotí vraždy a požáry, umělecký svět příliš nerespektuje.“

Archer si odfrkl. „Chápu, věřte mi. Totéž platí pro poldy. Lidi nám volají, když je vykradou, ale na velké charitativní plesy nás nikdo nepozve.“

„Děkuju vám, detektive,“ řekla Vivian. „Cením si toho.“

„Nebojte se,“ ujistil ji Archer. „Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“

Kapitola 3

Vivian moc dlouho nespala. Vstala brzy, vykoupala se, oblékla, rychle vyšla z domu a vydala se po ulici k novinovému stánku. Křiklavé titulky oznamovaly vraždu Carstairsové. Její snímek byl na titulní stránce Kurýru Adelina Beach.

Vzala si po výtisku všech ranních novin, které prodejce měl. S plnou náručí se rychle vrátila domů, uvařila si silnou kávu a pustila se do čtení.

Ve všech novinách byly fotky a detailní líčení nejnovější vraždy vraha s dýkou. Ty plátky, které se považovaly za umírněné, si daly záležet, aby z fotek vymazaly veškeré stopy po krvi a otiskly tělo až na druhé stránce. Jiné, jako Hollywoodská šeptanda a Kurýr Adelina Beach, umístily ty nejbarvitější obrázky na titulní stránku.

Pečlivě pročetla všechny články, byla zvědavá, jestli některý z reportérů zjistil, že na místo vraždy dorazil i Ripley Fleming.

Než dopila kávu, bylo jasné, že Fleming unikl bez relativních škod. Hollywoodská šeptanda a pár dalších bulvárních plátků čtenářům připomněly, že měli s Carstairsovou údajně intimní poměr, ale to už nebyla pro nikoho žádná novinka.

Romantické vztahy mezi hercem a herečkou byl skvělý způsob, jak jejich jména a fotky udržet v tisku. Snímek šokovaného milence dorazivšího na místo činu by však vzbudil úplně jiný typ spekulací.

V tu chvíli zazvonil telefon a vylekal ji. Pohlédla na hodinky. Bylo skoro devět. Srdce jí pokleslo. Nejspíš volá klientka, co je objednaná v deset hodin na portrét, aby setkání zrušila. Vstala a přešla do obýváku, aby zvedla sluchátko.

„Haló.“ Promluvila klidným a pracovním tónem.

„Volám slečně Vivian Brazierové.“

Hlas na druhé straně byl ženský, strohý a profesionální. Pravděpodobně klientčina asistentka.

„Tady Vivian Brazierová,“ ohlásila se Vivian.

„Volám z Penfieldovy galerie. Slečna Penfieldová měla domluvenou schůzku s jedním umělcem, který jí měl ukázat své kresby dnes v jednu hodinu. To setkání však bylo zrušeno. Vím, že je to narychlo, ale pokud máte stále zájem předložit slečně Penfieldové své obrázky, je ochotná se na ně v jednu hodinu podívat.“

Vivianina nálada vylétla téměř zázračnou rychlostí až do nebe. Zaplavily ji vzrušení a naděje. Krátce po přestěhování do Adelina Beach se jí podařilo dostat dvě ze svých uměleckých fotek do místní galerie. Snímky, obojí krajiny, byly vystaveny na výstavě a prodány za slušnou cenu. Poté se však její kariéra zastavila. Už se jí nepodařilo svojí prací místní galerie zaujmout.

„Ano, samozřejmě, moc ráda slečně Penfieldové ukážu něco ze své současné práce,“ prohlásila. „V jednu jsem u vás.“

Zavěsila a vyrazila do ložnice, otevřela dveře skříně a prohlížela si svou garderobu. Když se stěhovala ze San Franciska do Adelina Beach, vzala si s sebou pár elegantních kostýmků, ale ty byly určené na charitativní obědy a na dýchánky čajového klubu. Vyžadovaly rukavice, klobouky a kabelky ladící k botám – čili nic, co by si slibná fotografka oblékla do moderní galerie.

Posunula kostýmky dozadu do skříně, kde se ztratily ve stínu spolu s několika elegantními večerními toaletami. Tohle oblečení patřilo do jejího druhého života, života, který žila jako nejstarší dcera dobře situovaných Brazierových ze San Franciska. Života, který se zhroutil v plamenech po skandálním poměru s jistým umělcem a jejím následném odmítnutí provdat se za muže, jehož jí vybrali rodiče.

Už to byl skoro rok od chvíle, co se posadila se svojí rodinou a oznámila jim své rozhodnutí věnovat se kariéře umělecké fotografky.

Ta novinka přistála v rodině Brazierových se silou granátu, ačkoliv nechápala proč. Mělo by být očividné, že fotografování miluje. Byla nadšenou fotografkou od chvíle, co jí otec dal k osmým narozeninám aparát Brownie. Ve dvanácti přešla na svůj první opravdový foťák a zřídila si vlastní temnou komoru. Byla nadšená kouzlem, jež dokázala ve tmě vytvořit.

Ovšem scéna odehrávající se v elegantně zařízeném obývacím pokoji Brazierových ten večer, kdy došlo k oznámení, jí stále zvonila v uších. „Ale drahoušku, fotografování je jenom koníček,“ namítla její matka. „Není důvod, proč bys v něm nemohla po sňatku pokračovat. Hamiltonovi to jistě nebude vadit.“

V ten okamžik Vivian odjistila další granát. Informovala své rodiče, že nabídku k sňatku Hamiltona Merricka odmítla. Matka byla nejdříve zděšená a pak rozrušená a nakonec vzteky bez sebe.

Otec ji varoval, že pokud bude pokračovat ve svém šíleném plánu stát se profesionální fotografkou, odřízne ji od veškeré finanční podpory, dokud nepřijde k rozumu.

Její sestra Lyra to drama sledovala mlčky, v očích zamyšlený výraz.

Později ten večer přišla Lyra do Vivianina pokoje a posadila se na sametovou polstrovanou stoličku u toaletního stolku. Sledovala, jak Vivian plní dva kufry ležící na posteli.

„Ty to s tím uměleckým focením myslíš vážně, co?“ nadhodila Lyra.

„Víš, že ano.“

„Určitě Hamiltona nemiluješ?“

„Určitě ne. Mám za to, že kdybych se musela za někoho provdat, Hamilton by byl stejně dobrý jako kdokoliv jiný.“ Vivian vyndala z šuplíku hromádku dámského prádla a upustila ho do zavazadla. „Matka a otec ho schvalují. Má převzít podnik svého otce. Chodí na všechny správné společenské události a máme pár věcí společných. Líbily se mi výlety na jeho jachtě a je skvělý tanečník. Dokonce byl ochotný přehlédnout ten skandál. Jenomže do něho nejsem zamilovaná, a upřímně, jsem si jistá, že on nemiluje mě.“

„Víš to naprosto jistě?“ zeptala se Lyra.

„Jo.“ Vivian se zarazila při sundávání krabice na klobouky z poličky ve skříni. Pozorně se na Lyru zadívala a pak se usmála. „Aha. Nedošlo mi, že se ti tak líbí, minimálně tímhle způsobem. Moc dobře jsi skrývala svoje city.“

Lyra zčervenala. „Matka si byla tak jistá, že si ho vezmeš. Nechtěla jsem, aby někdo tušil, že mě přitahuje. Navíc Hamilton se ke mně vždycky choval, jako bych byla jeho malá sestřička.“

Hamilton je opravdu pohledný, okouzlující mladík, usoudila Vivian. Na první pohled vypadal jako všechno, co by mohla žena požadovat od svého manžela. Znali se většinu svých životů, protože vyrůstali ve stejných společenských kruzích. V pubertě do něho byla bláznivě zakoukaná, ale když šli na různé univerzity, nijak zvlášť ho nepostrádala.

Po promoci začal Hamilton pracovat v právní firmě svého otce. Randil se spoustou žen, včetně jí, ale až do nedávna nejevil žádný zájem o manželství. Když ji požádal o ruku, byl to pro ni šok. Povídejte mi něco o rychlém způsobu, jak zabít dokonale hezký vztah.

Upustila krabici na klobouky na postel a přešla místnost, aby Lyru objala.

„Věř mi, ani moje, ani Hamiltonovo srdce nebude zlomené, až se přestěhuju do Adelina Beach,“ prohlásila.

„Musíš odjet ze San Franciska, aby ses věnovala svému umění?“ zakňourala Lyra.

„Prozatím si myslím, že je to tak nejlepší. Kdybych si otevřela ateliér tady, matka a otec by se cítili trapně. Nebo co hůř, snažili by se přesvědčit své přátele, aby si u mě nechali fotit portréty a svatby. Tenhle typ práce dělat nechci, alespoň ne výlučně. Chci, aby moje snímky visely v muzeích a galeriích. Aby se lidé zastavili a pořádně si je prohlédli. Chci dělat umění.“

„Proč Adelina beach? Proč ne Hollywood nebo Beverly Hills?“

„Adelina Beach je hned vedle L. A. Má výhodu, že je blízko velkoměst, ale taky má pověst uměleckého městečka. Ty nejlepší a nejexkluzivnější galerie z jižní Kalifornie tam mají obchody. Pro někoho jako já, umělce snažícího se rozjet kariéru, je to ideální místo.“

„Budeš mi moc chybět,“ hlesla Lyra. V očích se jí objevily slzy.

„Nestěhuju se přece do New Yorku nebo na měsíc,“ namítla Vivian. „Můžeš za mnou jezdit, jak často budeš chtít. Stačí jen sednout na vlak. A o dovolené a na narozeniny přijedu do San Franciska.“

„Já vím, ale to nebude stejné.“ Lyra si rukávem županu utřela oči. Podařilo se jí vykouzlit rozechvělý úsměv. „Ale přiznávám, že jsem vždycky chtěla vidět Hollywood.“

„Hned jak za mnou přijedeš na návštěvu, vydáme se do Hollywoodu na prohlídku.“

K Lyřiným návštěvám docházelo v posledních několika měsících čím dál častěji. Zbožňovala sluníčko a pláž a ráda si hrála na asistentku v ateliéru. Protože Lyra věděla o Vivianiných finančních těžkostech – Gordon Brazier splnil svou hrozbu a odřízl ji od veškerých zdrojů – neustále se objevovala v plážovém domku s dárky v podobě nových šatů či módního klobouku. Vivianina matka se vzpamatovala z počátečního emocionálního šoku a začala dceři posílat štědré dary – boty, šperky či elegantní novou kabelku.

Následkem toho Vivian vlastnila na živořící fotografku rozsáhlou garderobu.

Odsunula nový tenisový úbor – nenošený – a rozhodla se pro oblečení, jež nejlépe odráželo její profesionální styl – pro černé kalhoty s širokými, rozevlátými nohavicemi, černou hedvábnou halenku a veselý tyrkysový šátek. Vzhled doplňovaly boty na čtvercovém podpatku z dírkované kůže.

Přešla ložnici k toaletnímu stolku a pročísla si po ramena dlouhé, jako whisky hnědé vlasy, aby jí spadaly kolem obličeje v hlubokých vlnách. Pak použila novou karmínovou rtěnku. Dneska si nevezme žádný klobouček ani rukavičky. Klobouky a rukavičky jsou příliš formální, příliš tradiční. Ona je umělkyně. Musí vyzařovat správný obraz – moderní, nekonvenční ženy, volného ducha. Ženy, která se nepodřizuje pravidlům.

Už dávno zjistila, že v uměleckém fotografování, stejně jako v každé další oblasti života, tvoří náležitý vzhled pětasedmdesát procent výzvy. Zbytek zahrnoval to, co bylo potřeba, aby člověk směle prošel kolem policie ozbrojený pouze svým Speed Graphikem – tedy správný postoj.

Kapitola 4

Přesně v jednu hodinu odpoledne stála v zadní místnosti Penfieldovy galerie a snažila se skrýt, jak je nervózní. Bála se chovat přílišné naděje. Fenella Penfieldová byla v jihokalifornském uměleckém světě jako přírodní síla. Její verdikty považovali úctyhodní sběratelé a vážení členové společnosti za zákon.

Momentálně se skláněla nad prvními třemi snímky, jež jí Vivian přinesla na ukázku. Dlouze si je prohlížela a pak se náhle narovnala.

„Na krajinky zapomeňte,“ prohlásila Fenella. Odstrčila snímky rozbouřeného Pacifiku stranou, jako by to byly včerejší noviny. „Je to dostatečně dramatické, ale pokud nejste Ansel Adams, vaše krajiny nikoho nezajímají. Jsou ze své podstaty nudné.“

Vivian sebou v duchu trhla, ovšem vyrůstala v drsném společenském světě San Franciska. Věděla, jak zakrýt silné emoce. Nemělo smysl dohadovat se ohledně prodejnosti fotky. Přece jen se nacházela ve Fenellině vlastní galerii. Její názor byl jediný, na němž záleželo.

Penfieldové bylo kolem pětatřiceti a byla to vysoká žena kost a kůže s jako břitva ostrým profilem a ztuhlou tváří horlivého kuřáka. Tmavé vlasy nosila stažené do strohého drdolu, který zvýrazňoval její silně nalíčené oči. Očividně si vychutnávala rozcupování křehkých citů zranitelných umělců. Velice dobře věděla, že může nastartovat nebo zničit něčí kariéru, a zřejmě se domnívala, že má od Boha danou povinnost očistit umělecký svět.

Penfieldova galerie se nacházela v elegantní nákupní čtvrti. V této části města kdysi stály exkluzivní velké, dvoupatrové domovy postavené ve španělském koloniálním stylu. Fenella věděla, jak uspokojit bohatou klientelu. Vždy si dala pozor, aby svůj elegantní červený duesenberg zaparkovala přímo před vchodem. Drahé vozidlo, se svými dlouhými liniemi a hromadami nablýskaného chromu, bylo viditelný symbol luxusu a vysoké úrovně. Jako by se jednalo o neonový nápis, který oznamoval: Ani se neodvažujte vstoupit do této galerie, pokud nejste bohatí. Tomu všemu odpovídalo nóbl vybavení, od velkolepého vchodu až po výstavní místnost s oslnivě bílými zdmi.

Zadní pokoj galerie vypadal, jako by byl kdysi součástí nějakého nádherného přijímacího vestibulu určeného k pořádání velkých večírků a společenských shromáždění. Ovšem na rozdíl od přední místnosti to byla typická zadní místnost nacházející se ve všech galeriích. Vivian už jich během předvádění svého portfolia viděla dost a dost. Zarámované a nezarámované obrazy byly vyskládané podél zdí. Krabice a bedny se vršily na podlaze. Ve stínech se tyčily obrovské sochy. Pracovní stoly byly plné materiálů a nástrojů na rámování.

Vzadu v obchodě vedlo pěkné schodiště nahoru na balkon obíhající celý pokoj. Nahoře byly uložené další obrázky a krabice.

Vivian chápala, proč má Penfieldova galerie u klientů úspěch, a rozhodně dokázala ocenit chytrý marketing. Jenomže vyrostla v bohaté domácnosti, v domově plném opravdových starožitností ze starého světa, luxusních koberců a nádherného nablýskaného nábytku. Bylo třeba mnohem víc, než aby ji ohromilo hezké auto před budovou a střízlivé, ultramoderní vybavení výstavní místnosti.

Fenella si prohlížela snímek mola v Adelina Beach v ranním světle. Nedaleko pláže stál zaparkovaný starší, prachem pokrytý ford. Vedle vozu stáli muž a žena a drželi za ruce dvě malé, bosé děti. Pár vyzařoval směsici vyčerpání a pevného odhodlání. Děti měly vytřeštěné oči a dychtivě zíraly na oceán.

Bylo jasné, že ta rodina nepřijela do Kalifornie na dovolenou. Byli tu ze stejného důvodu jako mnoho dalších. To, co nechali za sebou, bylo horší než nejistá budoucnost na Západě. Přišli hledat nový začátek. Nový život.

„Nazvala jsem to Objevení Kalifornie,“ prozradila Vivian.

Fotka byla naprostá improvizace. Narazila na tu rodinu cestou domů, poté co Eddymu v Kurýru Adelina Beach prodala snímek z místa činu. Pohled na vyčerpanou rodinu zírající na molo a horizont za ním ji přiměl zastavit na okraji vozovky. Pár souhlasil, že jí dovolí si je vyfotit. Poté jim dala dvacet dolarů, které právě získala za prodej snímků. Chovali se, jako by to bylo malé jmění.

„Nejsem žádná Hospodářská bezpečnostní správa,“ oznámila Fenella. „Nemám zájem o snímky, které mají podporovat Nový úděl pana Roosevelta.“ Odhodila fotku stranou. „Navíc každý, kdo dorazí do Kalifornie po Route 66, se vyfotí na pláži a u toho mola. Doufala jsem, že pro mě budete mít něco zajímavějšího.“

Vivian se obrnila a sáhla do desek. Vytáhla poslední snímek a položila ho na stůl. Byl první z její nové série experimentálních fotografií.

Fenellin výraz ztvrdl. Její kostnatá ramena se napjala. Přimhouřila oči. Dlouze na snímek zírala. Vivian si říkala, že by to mohlo být dobré znamení.

„To je první ze série s omezeným vydáním,“ vysvětlila. „Říkám jí Muži.“

Když Fenella neodpověděla, jen dál konsternovaně civěla na obrázek, Vivian zariskovala a pootevřela svůj vnitřní zrak, jen natolik, aby zjistila, co má očekávat.

Zadní místnost galerie a všechno v ní se rozmazalo, zatímco se soustředila na Fenellu. Zachytila prchavý záblesk energie chvějící se kolem druhé ženy. Měla barvu žhavého západu slunce v předvečer zuřivé bouře. Vztek.

Vivian ohromeně svůj šestý smysl uzavřela a popadla okraj stolu, aby se podepřela. Pulz jí poskočil a dýchala příliš rychle. Byla připravená na odmítavou reakci, ne zuřivý hněv.

Tohle byl problém, když svůj druhý zrak používala mimo kontrolované prostředí svého ateliéru. Zachytit čirou energii něčích emocí bylo vždy zdrcující.

No, alespoň nyní ví jistě, že v Penfieldově galerii svou kariéru v umělecké fotografii neodstartuje.

„To nemůžete myslet vážně,“ vyštěkla Fenella nakonec. V každém slově se odrážel vztek a znechucení. Odstrčila obrázek nahého muže. „To je normální pornografie. Takovéhle snímky se prodávají pod pultem v laciných trafikách. Opravdu jsem nanejvýš zklamaná, slečno Brazierová. Měla jsem v blížící se výstavě volné místo. Domnívala jsem se, že ji budu moct doplnit jednou z vašich fotografií, ale očividně to není možné.“

„Omlouvám se, že jsem mrhala vaším časem,“ pronesla Vivian.

Začala sbírat své snímky.

Ve dveřích se objevila prodavačka. Byla elegantní a vkusně oblečená v naškrobeném černém kostýmku. Pokud mohla Vivian posoudit, každý člen Fenellina personálu byl ze stejného těsta. Ať muž, či žena, všichni působili elegantně a vkusně. A všichni nosili formální černé kostýmy či obleky.

„Ano, slečno Curryová,“ prohlásila Fenella. „Co potřebujete?“

„Omlouvám se, že vás ruším, slečno Penfieldová, ale je tu pan Deverell.“

Fenella se zamračila. „Nemá sjednanou schůzku.“

„Nemá,“ potvrdila slečna Curryová. „Ale trvá na tom, že vás musí vidět. Tvrdí, že jde o fotografii Winstona Bancrofta, tu ze série Bancroftových žen v okně. Rozhodl se, že ji chce přece jen zakoupit do své sbírky.“

Fenella potřásla hlavou. „Sběratelé. Bývá s nimi pěkná potíž. Dobrá, slečno Curryová. Požádejte ho, aby počkal v mé kanceláři. Za okamžik jsem tam.“

„Ano, madam.“

Prodavačka zmizela.

Fenella se zadívala na Vivian. „Morris Deverell je jedním z mých nejlepších klientů. Je posedlý uměleckými fotografiemi.“

„Fotografiemi v piktorialistickém stylu, jak jsem pochopila,“ řekla Vivian. Ani se nepokoušela skrýt svůj nesouhlas. „To je styl Winstona Bancrofta. Fotí hlavně nahé ženské postavy, mohla bych dodat.“

„Bancroftovy akty jsou umění, žádné porno.“

„To, že upravuje své snímky tak, aby připomínaly obrazy, ještě neznamená, že se jedná o umění. Ať se snaží jakkoliv, z fotografie prostě abstraktní umění neudělá. V každém případě, jaký má smysl snažit se napodobovat jiný typ umění?“

Fenella ji probodla přísným pohledem. „Měla byste si Bancroftovu práci dobře prostudovat, slečno Brazierová. Přinejmenším některá muzea a galerie, jako je ta moje, jsou ochotné vystavovat jeho díla z piktorialistické školy fotografování. Obávám se, že modernistický styl je odsouzen k záhubě.“ Ledově se usmála. „Když je po všem, nejedná se o víc než jen o formu žurnalistiky, že?“

Vivian vyschlo v ústech. Pokud se Fenella Penfieldová dozvěděla o její novinářské práci, její kariéra opravdu nemá šanci. Přesto… Fenella ji ve skutečnosti neobvinila, že by znehodnocovala své umění fotožurnalistikou. Fenella nemluvila v narážkách. Pokud by opravdu znala pravdu nebo něco zaslechla, nepožádala by Vivian, aby jí ukázala svou práci.

Nebo ano?

Ne že by na tom teď záleželo. Fenella ji právě obvinila, že fotí pornografii. Na žebříčku slušnosti to bylo nejspíš ještě níž než fotožurnalistika.

Ve dveřích do zadní místnosti se objevila další postava, tentokrát muž. Bylo mu kolem pětatřiceti, byl vysoký, štíhlý a takovým elegantním způsobem atraktivní, se sportovní postavou. Od ulízaných napomádovaných vlasů přes dokonale střižený modrý blejzr, zručně zavázanou vázanku až po pečlivě nažehlené kalhoty s puky byl ztělesněním sofistikované vyšší třídy. Vypadal jako typ muže, který hraje ve volném čase polo a golf.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Fotografie smrti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.