Bard z Rilanty

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Filip Okáč

Bard z Rilanty – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tento příběh se odehrává ve fiktivním světě Rilanta. Rilanta je domovem mnoha bytostí, od noblesních elfů až po zrádné harpyje, je světem nebezpečným i nádherným.

Je to příběh o Eofledovi, člověku neobyčejném. Vydá se na dobrodružství, které jistě stojí za to vyprávět. Píše se rok 950 prvního letopočtu.

Kapitola PRVNÍ:

Mladý bard

V malé vísce Zelená Lhota žil kdysi bard jménem Eofled. Byl to člověk ve věku 25 let, o výšce zhruba metr osmdesát, s hnědými, středně dlouhými vlasy. Byl to člověk kreativní, milý a krásný.

Eofled měl sen. Chtěl procestovat všech pět království Rilanty. Potřeboval inspiraci pro nové písně a básně. Áreth bylo elfské království a jeho pánem byl Otheros. Tenebris bylo královstvím Telebrina, který byl rovněž elf. Království Rémes vládl člověk Emret. Země trpaslíků se jmenovala Demzie a její pán Gomlon byl velice schopný král. Poslední království Tentrie bylo království lidí a vládcem tu byl Sethil. Eofled bydlel v Zelené Lhotě, která patřila do království Rémes.

Jednoho dne se vydal do své oblíbené hospůdky na kraji vísky. V této hospodě trávil Eofled spoustu času. Někdy jen popíjel, bavil se, občas také v hospodě zpíval písně. Dnes však ne. Jeho plán byl prostě se jen opít s přáteli.

Jakmile však dorazil do hospody a začal popíjet, všiml si, že v hospodě je někdo cizí. Zahlédl muže, kterého tu ještě nikdy nepotkal. Záhadný muž byl velmi opilý. Podle jeho loutny Eofled poznal, že to je bard. Zanedlouho také ten muž začal zpívat:

Ach, národe maličký

Rozjímám tu u svíčky

Nad vaším krásným domovem

Pohledět na loučky

Sledovat ovečky

Jak se pasou nad tím vrchem

Ach, národe maličký

Přesto jak veliký

Zdáš se srdcem

Vřelé přivítání každého čistého čeká

Ach, hospodský, nalej mi

Ach, hospodský, nalej mi

Mě zítra čeká cesta velká

Eofled byl zpěvem neznámého barda uchvácen. Jistě, byl opilý, ale z jeho projevu bylo cítit opravdové nadšení z návštěvy země trpaslíků. Eofled zatoužil si s bardem promluvit.

„Zdravím vás, pane, váš zpěv mě nadchnul. Je to opravdu v Demzii tak krásné, jak zpíváte ve své písni?“ zeptal se Eofled.

„Totiž,“ snažil se odpovědět opilý bard, „na našem světě světlém, neobyčejně krásném, je vše impozantní, vše, co vidíš okolo sebe, je neobyčejné, ale musím uznat, království trpaslíků, to je doopravdy jiná úroveň, musím se vydat stezkou jinou než zpátky k té kráse, ale doufám, že se tam někdy vrátím…“

V ten okamžik spadl opilý bard na zem a ani vřelé Eofledovy díky nezaznamenal. Bardova řeč však Eofleda motivovala, aby konečně vyrazil vstříc svému osudu. Opustí svou vísku, procestuje všechna království a jeho poslední zastávka bude v Demzii. Takový je plán. Taková bude realita.

Eofled se posadil zpátky ke svým přátelům z vesnice. Kamarád Abel se ho zeptal: „Co ti říkal ten ožrala?“ A zasmál se.

„Motivoval mě, Abe. Zítra, již zítra musím odjet na svou cestu,“ odpověděl Eofled.

„Ale kam bys chtěl jet?“ zeptal se nechápavě Abel.

„Mnohokrát jsem ti říkal, že chci vidět svět. Že chci procestovat všechna království. Píseň toho barda mě popohnala k tomu, abych již jen nevyčkával na správný moment a prostě šel. Zvu všechny u tohoto stolu na panáka. Bude to můj poslední,“ pravil Eofled odhodlaně. A tak se před cestou s přáteli ještě jednou pořádně opil.

Když dorazil domů, ihned usnul.

Probudil se ve svém prochladlém domečku brzy ráno a začal se pomalu chystat. Nejdříve si však udělal čaj, zapálil dýmku a rozjímal. Přemýšlel o všech těch letech, která zde prožil, a napadalo ho mnoho otázek. Kdy se ze své dlouhé cesty vrátím? Budu stejným člověkem? Co když se mi něco stane? Vrátím se vůbec? Všechny tyto věci mu zatemňovaly mysl, ale žádná ta myšlenka nebyla dostatečně děsivá, aby ho odradila od vysněného dobrodružství.

Jakmile dokouřil, naskládal do mošny nějaké jídlo a vodu. A také všechny peníze, které si vydělal v hospodě při zpívání písní. Otevřel dveře a zhluboka se nadechl, pak chalupu zamkl a už se neohlížel zpět. Neohlížel se, protože neměl za kým. Přestože zde žil celý život, jeho rodina tu už dávno nebyla. O něj a jeho sestru Nivii se starala jen matka, ta však zemřela, když bylo Eofledovi pouhých třináct let a Nivii devatenáct. Nivie se prostě vypařila. Nikdo nevěděl, kam zmizela ani jestli ji ještě někdy někdo uvidí.

Eofled tedy bez váhání vyrazil na cestu.

První dny byly pro barda velmi náročné. Nebyl vůbec zvyklý, už po dvou dnech mu cesta dělala značné potíže. Občas narazil na nějakou hospůdku, kde přespal, ale někdy se musel spokojit se spánkem pod širým nebem. Každý den však ušel značný kus cesty, vůbec neotálel. Bylo to však den za dnem náročnější a Eofled postupně zpomaloval. Byl vděčný za to, že jej nikdo nepřepadl ani nenarazil na žádnou divokou zvěř.

Jeho největším nepřítelem bylo počasí. Jednu noc po dlouhé a strastiplné cestě ulehl na místečku, které se zdálo víceméně bezpečné. Žádná hospůdka nebyla v dohledu, a tak se musel zase smířit se spánkem venku. Po velké námaze konečně dokázal rozdělat oheň a trochu se ohřát. Měl ještě v zásobách nějaký chléb, ale už měl chuť na pořádný kus masa. Za chvíli se však jeho apetit zdál jako ten nejmenší problém. Přišla bouře. Okolo něj to začalo burácet. Nebe plakalo a stromy se ohýbaly, až se téměř lámaly. Kmeny stromů však byly pevné, a tak popadalo jen pár větviček.

Eofled se skryl pod křoví a čekal, až ta hrozná bouře přejde. Po hodině se počasí přece jen uklidnilo a on se mohl trochu prospat. Na cestě měl Eofled většinou bezesné noci, a když už se mu něco zdálo, hned to zas zapomněl.

Sám nevěděl, jak dlouho už jde, možná týden, možná deset dní, když narazil na slavnou hospůdku U Čtyř bratrů na kraji vesnice Horodesť v království Tentrie. Hospodu založili před dávnými časy bratři Blivonovi a jejich potomci ji vlastnili dodnes.

Eofled otevřel dveře a přistoupil k hospodskému. Všiml si jeho tmavé pleti. „Vy musíte být potomek slavných bratrů Blivonových, že je to tak? O těch mi kdysi někdo vyprávěl. Je pravda, ctihodný pane, že uvěznili Temnou paní? Nejtemnější postavu historie Rilanty?“ vyzvídal neodbytný Eofled.

Hospodský na to: „Ano, dalo by se to tak říct. Co vás přivádí do mé krčmy, cizinče?“

„Jsem pouhý dobrodruh a bard. Mým plánem je procestovat všechna království a získat potřebnou inspiraci pro mou hudbu,“ odvětil Eofled.

„Ále, bard? To se mi hodí. Nechtěl byste tu chvíli zůstat? Pobuďte u nás, pozdržte svou cestu. Víte, při zpěvu a lepší zábavě budou zákazníci více pít. Berte to jako takový přivýdělek na cestu. Co říkáte?“ optal se hospodský.

„Některé nabídky se těžko odmítají. A proto ani tuto neodmítnu, šéfe!“

A tak si náš bard udělal nečekanou sedmidenní zastávku v hospodě. Bral to jako cennou zkušenost a dobrý přivýdělek. Peněz nikdy není dost, nemohl přece vědět, jak dlouhá bude jeho cesta. A tak zůstal.

Přišel nový den, Eofled se krásně vyspal v jednom z pokojů v krčmě. Sotva vytáhl paty z ložnice, spatřil pana hospodského s jeho ženou. Spontánně začal se zpěvem:

Ach, jaký to nádherný den

Hleďte všichni, koukejte ven

Slunce hřeje, slunce pálí

Slunce se směje támhle v dáli

Dnes já si vydělám pár mincí

Dnes já budu zpívat v krásném hostinci

Pane hospodský, děkuji vám

V poklidnou spolupráci pevně doufám

Po dlouhých sedm dní budu vás bavit

A pak zas na cestu dalekou

Se mohu vypravit

„No, entuziasmu máte dosti, to je zřejmé, pane Eoflede. Doufám, že takhle energicky budete zpívat i tehdy, až bude hospoda překypovat lidmi,“ pravil hospodský.

„No to se nebojte, pane hospodský, já už tolikrát v naší hospůdce zpíval, že to nedokážu ani spočítat. A vůbec, prozradíte mi své jméno, pane? Se vší úctou vás nechci dokola nazývat jen panem hospodským,“ zeptal se vesele Eofled.

„Peck, jmenuji se Peck. Nezní to tak hezky jako to vaše Eofled, ale nestěžuji si,“ odvětil Peck a pokračoval: „Má žena vám připraví snídani. Pak se můžete porozhlédnout po vísce, ale přesně v sedm buďte tady!“

„Rozumím, Pecku. Budu zde už za pět celá, abych vám ještě krátce pověděl, co se mi nejvíce líbí ve vaší jistě krásné vesnici.“

Jen co vyrazil z hospody, někam ho to táhlo. Jeho nohy jako by poslouchaly někoho jiného. Dorazil ke kapličce na návsi a dal se doleva. Jak se blížil ke kraji vesnice, víc a více cítil strašný puch. Konečně dorazil k podivně vypadajícímu stanu. Cítil nezkrotnou touhu vejít, i když netušil proč.

Uvnitř ho přivítala stará paní. „Ach, zdravím tě, mladý Eoflede, budoucí barde všech bardů… cháchá,“ pravila s úšklebkem stařena. „Musím ale přiznat, že jsem tě nečekala tak brzy.“

Eofled byl poněkud nesvůj. „Také vás zdravím, paní. Ani vlastně nevím, proč tu jsem, ale vy vypadáte, jako byste to věděla. Prozradíte mi, proč mě to sem tak táhlo?“

„Ale ovšem, mladíku. Přišel jsi, protože jsi na veliké cestě. A na veliké cestě tě potkají veliká nebezpečí. Já jsem vědma a za skromný příspěvek ti poradím, co musíš udělat, abys vše zvládl.“

Eofled zaváhal, ale pak dal stařeně deset stříbrných. Přece jen se nezdála jako nějaká klasická podvodnice. Vědma spustila:

Mnohými nebezpečími si na cestě projdeš

Než na konec své cesty dojdeš

Jedno nebezpečí hádanka bude

Neboť lest na nás číhá všude

Odpověď se neliší od jména muže, jenž ti na cestě bude nejbližší

Poslouchej svůj rozum před koncem cesty

Pokud se chceš vyhnout neštěstí

Na cestě najdeš to, co ti chybělo

Vše co tě čeká, nakonec prospělo

Až nastane situace nejhorší, nezoufej

V hrobový klid v blízké budoucnosti nedoufej

„A za tohle jsem vám dal deset stříbrných, babi? Vždyť tomu ani nerozumím. To je pěkná zlodějina!“ zlobil se Eofled.

„Uznávám, barde, že jsi byl velkorysý, má věštba se ti však bude hodit! Nezpochybňuj mé umění, mladíku!“

Eofled byl zmaten. Nevěděl proč, ale slovům vědmy věřil. Rozloučil se s ní a opustil smrdutý stan.

Zašel si ještě nakoupit nějaké jídlo a tabák. Potom si sedl na lavičku blízko studánky a v poklidu pokuřoval. Dumal nad tím, co mu řekla ta stařena. Děsil se představy, že ho snad na cestě potká nějaké velké neštěstí. A tak kouřil a rozjímal a úplně zapomněl na čas. Když si konečně všiml, že už se stmívá, rozběhl se k hospodě a doufal, že to ještě stihne. Jakmile ovšem otevřel dveře, hned uslyšel pronikavý hlas hospodského: „Jdeš pozdě, bardíku! To ti strhnu z tvého platu! A teď rychle, běž bavit ty ožraly!“

„Ano, pane,“ přikývl Eofled. „Už se to vícekrát nestane.“ A tak popadl starou loutnu, kterou našel ve sklepě hospody, a začal hrát. Nejprve pomalu a jemně, aby nevyrušil atmosféru. Postupně se propracovával k rychlejšímu a hlasitějšímu projevu, a když už mu všichni věnovali pozornost, začal zpívat. Zpěv a loutna se krásně spojily a vytvářely líbeznou hudbu.

Ze začátku byl Eofledův zpěv plný radosti a štěstí. Zpíval o své vesnici a své první lásce. Samozřejmě bylo použito mnoha přirovnání a metafor, ale v hloubi duše byl posluchači pochopen. Píseň se postupně zklidňovala a začala být ponurá. Eofled se nechal unést a líčil brzký odjezd své milé do země jemu neznámé.

Ač to byla nádherná píseň, přec pan hospodský zprvu moc šťastný nebyl. Myslel si totiž, že smutná píseň z Eofledových úst bude pro opilce jako vyprošťovák. Než však stačil mladého barda pokárat, najednou se k výčepu hrnula polovina chlapů v hospodě: „Hele, Pecku, nalej mi prosím tě dvě deci, totiž, co dvě deci, dej mi pintu.“ A další pokračovali. „Jo! Nám všem nalej pintu! Sakra, ty ženský! Mně moje první taky zdrhla. Ten chlapec mě pořádně dojal.“

Hospodský se plácl po hlavě. „Chlapi, vy jste měkkoty. Ha, nu dobrá, všem vám čepuju pinty, vy slečinky,“ zasmál se Peck.

Eofled hrál dál a dál. Zdálo se, že se mu písně derou z hlavy stejně rychle, jako pípa čepuje další a další pinty. Sám si pár dal, aby neměl sucho v krku. Hrál tři hodiny, dokud na písně nepřestala být nálada. O půlnoci se už jen hrály kostky, karty a pár chlápků, kteří trošku přebrali, se rvalo venku před hospodou.

Eofled se pomaličku dobelhal ke schodišti, které vedlo k jeho pokoji. Dvanáct schodů se po čtyřech pintách a jednom celém víně (které vypil na ex hned po představení) zdálo nepřekonatelně mnoho. Jeden schod úspěšně zdolal. Druhý a třetí také. Čtvrtý ho však zradil a pak už Eofled cítil jen bolest hlavy po nešikovném pádu.

Vtom uslyšel, jak k němu pomaličku jde nějaký člověk.

„Jsi mi to ale nešika, Eofledíku.“

„Jaký něžný hlásek to máte – na člověka v hospodě,“ odvětil Eofled.

„Pozoruji tě dnes celý večer, možná z tebe mi ten hlas tak zjemněl,“ odpověděla záhadná žena. Eofled byl na tu ženu tak zvědavý, že nedbal na bolest a svižně vyskočil na nohy. A pak ji spatřil. Její krása jím pronikla jako šípy pronikají na bojišti těly. Její krátké světlé vlasy jej oslnily. Stála tam před ním s úsměvem, který jistě zničil již mnoho srdcí. Chtěla, aby co nejdříve něco řekl. Srdce jim oběma bušilo jako o závod.

Eofled udělal jen to, co bylo nezbytné. Rychle se k té ženě otočil zády a vmžiku vyběhl schody nahoru. Potom otevřel dveře a za sebou je nadvakrát zamkl.

Žena překvapeně šla schod po schodu k jeho pokoji.

On věděl, kdo to je.

„Ale to přece není možné. Thura? Má první láska? Objeví se po tolika letech – a zrovna když o ní zpívám v hospodě? Nemožné, naprosto nemožné! Ona snad… Ona musí být čarodějnice!“ říkal si nahlas Eofled, jako by byl posedlý.

Poslouchal krůčky, jeden, druhý. Doufal, že třeba dávná milenka na čtvrtém schodu také ztratí rovnováhu. Ona však na jeho škodolibé přání nedbala, zdolala schodiště a zaklepala na dveře.

„Bardíku, to ale od tebe nebylo zrovna milé. Co si pak má žena pomyslet, když začnete utíkat, jakmile na ni pohlédnete?“

Eofled nechtěl své dávné lásce čelit, a tak ji poprosil, ať odejde.

„Ale Eoflede, blázínku. Cožpak si nepamatuješ, že když jsem se stěhovala, pověděla jsem ti, kam přesně se stěhuji? Ano, žiji tu už dlouho, a když jsem slyšela, že je v Horodesti nový bard, musela jsem jej vidět. Když jsem tě spatřila, už jsi zpíval a já tě nechtěla rušit. Tvá píseň mě velmi dojala. Prosím, pusť mě dovnitř a promluvme si.“

Dveře se pomalu otevřely a v nich se objevil stále ještě vyděšený Eofled.

„No, musíš uznat, Thuro, že můj úlek není neopodstatněný. Ale teď, když jsi mi to tak důkladně vysvětlila… řekni mi, jak se máš?“

A tak si spolu celou noc povídali o minulosti a o tom, jak se mají teď. On jí řekl o svých plánech a ona mu prozradila, že už má dvě krásné děti. Nakonec byl velice rád, že se takto znovu potkali. Odešla z jeho pokoje časně zrána. A on měl otřesnou kocovinu. Musel si lehnout, a tak si jen vzal od paní hospodské snídani, snědl ji ve své ložnici a šel zase spát.

Probudil se v šest hodin večer. Měl strašnou žízeň a byl stále unavený, ale věděl, že musí za hodinu zase hrát a zpívat. Napil se vody a vyrazil na takovou lehčí túru po vísce. Chtěl se nadýchat čerstvého vzduchu, než zase bude muset trávit dlouhé hodiny v hospodě. Došel až na konec vsi a na malé vyvýšenině si zapálil dýmku. Obdivoval krásný výhled a přemýšlel, kam se vydá, až jeho týden tady skončí. Měl by vyrazit do další země – do království Áreth. Jemu vládl slavný král Otheros, který byl mnohem lepším panovníkem než král Telebrin. Telebrin byl známý svou namyšleností a pocitem nadřazenosti. Mnozí se báli, že až přijde čas na další sněm (a ten měl být již zanedlouho), stane se něco špatného. Atmosféra v království Tenebris houstla a ve vzduchu byl cítit neklid.

„Tohle jsem potřeboval, trošku toho klídku a skvělé pokouření. A už jdu zase hrát,“ řekl si pro sebe Eofled a zamířil zpět do krčmy. Jakmile tam dorazil, hned začal hrát. Obecenstvo toho dne však nebylo zrovna zapojené a lidé si při popíjení piva spíše jen užívali jemný zvuk loutny… Totiž, dokud se pořádně neopili. Pak se to v hospodě zase pořádně rozjelo. Bard však tentokrát zpíval ryze hospodskou písničku:

Hospodskej, nalejvej

A přitom dávej pozor

Hospodskej, nevylejvej

Ty potřebuješ dozor

Zpívejte a radujte se, je na to čas

Sakra, dám si taky, vidím to na přesčas

Hospodskej, vylejvej

Ale přímo nám do chřtánu

Ach cítím se jako bojovník

Jako Rilus, kapitán kapitánů

Však jsem jen pouhý pracovník

Pracovník v tomto sálu

„Teda, mladej, to je improvizace nebo co? Tuhle sem nikdy v životě neslyšel,“ zeptal se jeden místní ožrala.

„Totiž… ano, pane, je to má improvizace.“

„A kdo je to ten Rilus, mladej?“ tázal se dál opilec.

„Vy jste nikdy neslyšel o Rilovi a Fíreovi, pane? To jsou synové krále Otherose a jeho nejudatnější bojovníci. S Fíreem se dokonce znám a říká se, že umí čarovat,“ odpověděl Eofled.

„Ale to je nesmysl, mladej, každý ví, že čarovat umí jen tři čarodějové a ty nikdo nikdá v naší generaci ani za našich tátů neviděl!“ odporoval opilec.

„Nemáte pravdu,“ pokračoval klidně Eofled. „I kdyby Fíreus neuměl čarovat, přece jen někdo krom tří čarodějů magii ovládá. Temná paní.“

V tu chvíli se opilec naštval. „Nebude mě tady poučovat nějakej mladej hubeňour s loutnou!“ Máchl svou obtloustlou rukou po Eofledovi, ale ten jeho ráně uhnul. Uštědřil opilci sérii rychlých úderů, ale žádný mu moc neublížil. Muž popadl sklenici od piva a rozbil ji Eofledovi o hlavu. Bard okamžitě padl omráčen k zemi.

V tu chvíli hospodský vytáhl zpod výčepu meč. „Okamžitě odejdi, ty pitomej opilče. Vypadni, nebo tě podříznu!“

Muž vyděšeně utekl z hospody. Hospodský odnesl svého zaměstnance do pokoje. Tam se o něj postaral, jak nejlépe uměl.

Ráno bylo pro Eofleda ještě horší než to předchozí. Hlava ho bolela ještě intenzivněji. A navíc páchl po moči. Vydat se na jakoukoliv cestu z postele, která by nebyla do říše snů, se mu ale zdálo úplně nemožné. Proto spal dál.

Když už však nebylo zbytí a musel vstát, sešel dolů po schodech a poděkoval Peckovi. „Pecku, děkuji ti za ošetření. A omlouvám se, neměl jsem se s tím imbecilem vůbec bavit.“

Na to Peck odvětil: „To víš, jseš ještě mladej, včera jsi však získal cennou lekci. Nikdy se nehádej s někým, kdo měl sedm mých pořádných piv. Dnes máš volno, dej se do kupy a zejtra budeš o to víc zpívat a míň mluvit s opilci.“

Přesně to potřeboval Eofled slyšet. Šel si hned zase lehnout. Ale odpolední spánek mu už nepřinesl tak potřebný odpočinek. Zdály se mu totiž dva velmi specifické a znepokojující sny.

V prvním viděl jakousi horu, která mu bránila pokračovat v jeho dobrodružné a inspirativní cestě, a i když ji nakonec zdolal, na druhé straně nebylo nic. Cítil se, jako by ta tvrdá práce byla k ničemu.

Druhý sen byl tématem podobně hanebný. Eofled byl uvězněn v jakési sféře bez světla a jediným jeho společníkem byl hlas, jedovatý šepot, z nějž ho mrazilo na zádech. Ten hlas říkal: „Nikdy svou cestu nedokončíš. A i kdyby, v žádném velkém příběhu pro tebe není místo. Až umřeš, všichni zapomenou tvé jméno. Celé tvé pachtění se životem je bezvýznamné.“

Eofled se probudil celý zpocený. Zmateně se rozhlížel po pokoji a snažil se popadnout dech. Zjistil, že snil celou noc a už je dávno znovu bílý den a on bude muset znovu pracovat. Ale po těch demoralizujících snech se mu chtělo hrát jen pramálo. Potřeboval motivaci, kterou však nedokázal najít sám v sobě. Vzpomněl si na svou sestru, která mu vždy říkala, jak skvělý a tvořivý je a jak v něj plně věří. Ale když v něj tak moc věřila, proč jej po matčině smrti opustila? Eofledova hlava byla jinde, jako by stála proti němu. Chvíli měl i pocit, že jeho vlastní mysl chce, aby byl jen obyčejná troska bez špetky ambicí.

Sešel dolů po schodech a pověděl Peckovi: „Pecku, já to nezvládám… Má vystoupení, pokud se tomu tak dá říkat, nejsou vůbec dobrá. Přijde mi, že tě okrádám o peníze. Měl by sis najít jiného barda.“

„Co tě to popadlo?“ zeptal se překvapeně Peck.

„Asi nějaké prozření. Myslím si, že nejsem dost dobrý,“ vzdychl Eofled, ale Peck ho rychle zarazil: „Hele, každý z nás má občas pocit, že není dost dobrý. A v tvém případě chápu pochyby ještě víc. Jenže v takových chvílích si musíme připomenout naše nejlepší momenty strávené tím, co nás baví nejvíc. První den jsem díky tvé hudbě měl dvojnásob obvyklých tržeb. A jak ses při tom cítil? Jsem si jist, že skvěle. Tak mi tu nefňukej, bardíku, a radši si běž dát něco na posilnění hlasu. Zdá se mi, že máš jakýsi chraplák.“

„Děkuji pane, to jsem doopravdy potřeboval. Vy umíte povzbudit smutného. Není divu, že jste hospodský,“ děkoval vřele Eofled. Takové malé povzbuzení stačilo na to, aby Eofled večer zase mohl radostně hrát. Jen co se najedl a napil, začal s přípravami na vystoupení. Přemýšlel o tom, že zazpívá o své matce a sestře, ale nevěděl, jestli to není moc velké riziko. Jistě, první píseň, kterou zpíval zde v hospodě, byla také značně smutná, ale přece jen to byla píseň milostná. Ne smuteční. Nakonec se rozhodl, že své srdce znovu nevylije kvůli pobavení bandy opilců. A tak si řekl, že zazpívá píseň od barda, kterého potkal ještě ve své rodné vísce.

Jakmile se v hospodě shromáždilo více lidí, začal bard krátkým proslovem: „Mé dny, které jako muzikant trávím zde, v této krásné hospůdce, se krátí. Na dnešek jsem si pro vás připravil píseň, kterou jsem slyšel od jednoho velmi talentovaného barda. Tento muž mi rovněž dodal inspiraci, kterou jsem potřeboval.“

Domluvil a začal hrát. Tu píseň si moc dobře pamatoval a dal do ní všechno. Zatímco hrál, vzpomínal na toho barda a přemýšlel, kde je mu asi konec. Doufal, že jej ještě někdy spatří. Když skončil, následovalo ještě mnoho dalších písní. Noc byla nádherná a utíkala možná až příliš rychle, protože bard se náramně bavil. Říkal si, že tohle by možná dokázal dělat celý život. Zůstat v této hospodě a hrát zde každičký den. Jenže věděl, že osud ho vede někam jinam, někam dál.

Před usnutím si ještě ve své ložnici v poklidu vychutnával čaj, který mu na dobrou noc uvařila hospodská. Pomalu usrkával ze šálku krásně horkého bylinkového čaje a přitom si jemně pobrnkával na loutnu. Atmosféra v pokoji barda ukolébala do poklidného, spokojeného spánku. Usnul s loutnou na hrudi a s klidem v srdci. Jeho sny byly zmatené a proplétající se, ale žádný nebyl špatný. Zdálo se mu o tom, jak hraje na široké pláni na loutnu a každý živý organismus okolo něj tančí v rytmu jeho písně. Pak bylo celé místo pod mrakem piva, z nějž padaly kapky pivního deště.

Když se poslintaný bard probudil, byl plný energie a motivace. Rozhodl se, že celý den stráví ve vesnici, projde nějaké obchody. Poblíž bylo i kovářství a Eofleda napadlo, že by nebylo na škodu pořídit si meč. Zacházet s ním sice moc neuměl, jenže člověk nikdy neví, co na cestě potká.

Vyrazil tedy do kovárny. „Zdravím, pane kováři,“ zvolal mezi dveřmi, „budu ve vesnici už jen dva dny a říkal jsem si, že na svou další cestu bych měl mít něco, čím se dokážu ubránit nebezpečí.“

„Tak to jsi na správným místě,“ odpověděl kovář, „mám meče, palcáty, řemdihy a sekery. Sekera vyžaduje míň bojovýho umění než meče. Řemdihy a palcáty bych příliš nedoporučoval. To je jen malá rada. Finální volba je na tobě. Tak co to bude?“

„No,“ uvažoval Eofled, „cením si vaší rady, kováři. Myslím ale, že na své cestě lépe využiji meč. Nějaký lehoučký. Nebyl by nějaký lepší materiál než ocel? Chtěl bych velmi lehký meč.“

„Co by nebyl, ale cena, pane, cena. Mám meč z trpasličího stříbra. To není ledajaké stříbro. Je pevnější a ostřejší než ocel a zároveň lehčí. Bude to však stát sto stříbrných.“

Eofled zrudl a váhal, přemýšlel, jestli doopravdy potřebuje nějaký speciální meč. Zároveň si však uvědomil, že jeho bojové umění je opravdu mizerné, a když ho někdo přepadne, možná právě výhoda lepšího meče mu zachrání krk. Musel by se však velmi uskromnit. Vždyť za celý týden práce v hospodě si vydělá pouze dvacet stříbrných. Měl však ještě něco ušetřeno a řekl si, že tak skvělá zbraň mu bude na cestě velkou útěchou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bard z Rilanty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.