Huguesi de Saint Vincent:

Pracuj jako kapitán, hraj jako pirát.

The Unhoneymooners

Copyright © Christina Hobbs a Lauren Billings, 2019

Translation © Jan Sládek, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-373-4

Huguesi de Saint Vincent:

Pracuj jako kapitán, hraj jako pirát.

První kapitola

V nastalém klidu před bouří – v tomto případě v oné posvátné chvíli klidu, než se svatební apartmá zaplní svatebčany – se moje jednovaječná sestra kriticky zadívá na své čerstvě namalované oranžovo-růžové nehty a řekne: „Předpokládám, že jsi ráda, že nejsem žádný svatební maniak.“ Pak ke mně přelétne přes pokoj pohledem a velkoryse se usměje: „Nejspíš sis myslela, že budu nesnesitelná.“

Její slova tak dokonale zapadají do dané chvíle, že bych ji nejraději vyfotila a pěkně zarámovala. Vyměníme si vědoucí pohledy se sestřenicí Julietou, která se právě věnuje Aminým prstům u nohou („Nemyslíš, že by ta růžová měla být o něco ostřejší?“), a pak ukážu na živůtek Aminých svatebních šatů na saténovém ramínku, na kterých právě kontroluji, aby všechny flitry byly na svém místě. „Definuj spojení ‚svatební maniak.‘“

Ami se mi znovu zadívá do očí, tentokrát s vlažně zlostným výrazem. Má na sobě jen drahou podprsenku pod svatební šaty a titěrné kalhotky, které – jak si uvědomuju s pocitem mírné závratě, odpovídající pozici jednovaječného dvojčete – její macho snoubenec Dane později neodvratně zničí. Ami je vkusně nalíčená a z tmavých vyčesaných vlasů jí splývá nadýchnutý závoj. Dost mě to znervózňuje. Přes naši vnější podobu samozřejmě víme, že povahou jsme každá úplně jiná, ale tahle situace je pro mě úplně nová: Ami vypadá jako dokonalá nevěsta. A já mám pocit, jako by se její život mému nijak nepodobal.

„Vážně nejsem žádný svatební maniak,“ tvrdí přesvědčivě. „Jen si potrpím na detaily.“

Vylovím svůj seznam, zvednu ho do vzduchu a trochu jím zamávám, abych přilákala její pozornost.

Je to luxusní růžový dopisní papír s vroubkovanými okraji, na kterém je kromě pečlivě kaligraficky vyvedeného záhlaví Olivin přehled úkolů – vydání pro svatební den celkem sedmdesát čtyři (sedmdesát čtyři) položek zahrnujících vše od Zkontrolovat uspořádání flitrů na svatebních šatech po Dohlédnout, aby na prostřené tabuli nezůstaly zvadlé okvětní lístky.

Každá družička má svůj vlastní seznam. Možná ne tak dlouhý jako v případě mého pro hlavní družičku, ale rozhodně stejně prvotřídně vyvedený a ručně psaný.

Ami dokonce vlastnoručně namalovala tabulku, aby mohla splněné úkoly jeden po druhém odškrtávat.

„Někdo by mohl říct, že to s těmi seznamy tak trochu přeháníš,“ poznamenám směrem k Ami.

„Možná by šlo ale o ‚někoho‘“, odtuší Ami, „kdo by dal za svatbu celé jmění a nakonec by nebyla ani z poloviny tak pěkná jako ta moje.“

„Jasně. Takže se podívejme, co tu máme,“ opáčím s pohledem upřeným do svého seznamu. „Půl hodiny před začátkem svatebního obřadu zkontrolovat, aby na židlích nezůstaly zkondenzované kapičky vlhkého vzduchu.“

Ami chvíli soustředěně fouká na vlhké nehty, aby co nejrychleji uschly, a pak se takřka ďábelsky zasměje, jako by si zkoušela roli do nějakého filmu. „Trošku divoké, co.“

Určitě znáte ta proroctví, která se tak dlouho omílají, až se nakonec stanou skutečností. Když párkrát uspějete, začnete se cítit jako vítěz, a pak najednou… vyhráváte pořád. Asi na tom něco musí být, protože Ami vyhrává v jednom kuse. Na pouličním trhu hodí jen tak mimochodem lístek do tomboly a odnese si dvě vstupenky na představení místního ochotnického divadla. V hospodě U Šťastného trpaslíka strčí do hrnku svou navštívenku a celý rok může chodit odpoledne zdarma na pivo. Vyhrála úpravu vlasů v luxusním kadeřnictví, několik knih, lístky na premiéru nového filmu, sekačku na trávu, spoustu triček a dokonce i auto. A stejným způsobem přišla k luxusnímu svatebnímu papíru a kaligrafické sadě, kterou použila při sepisování našich seznamů.

Současně ale musím přiznat, že jakmile ji Dane Thomas požádal o ruku, Ami svou zvláštní schopnost pojala jako způsob, jak rodičům ušetřit výdaje za svatbu.

A ačkoli se ukázalo, že máma s tátou mají dost peněz a mohou bez problémů přispět – řadu věcí berou v životě dost hákem, ale finance k nim nepatří –, Ami si nedá vymluvit, že nejvíc si člověk věci užije, když za ně nemusí platit. Zatímco stará Ami z doby před zásnubami brala soutěže jako amatérský sport, zasnoubená Ami k nim přistupuje se vší vážností odpovídající olympijskému klání.

Nikoho z naší rozsáhlé rodiny nepřekvapilo, když úspěšně naplánovala stylovou svatbu – s dvěma stovkami hostů, bufetem s plody moře, čokoládovou fontánou a spoustou pestrobarevných růží, které museli kromě váz nastrkat i do sklenic a do džbánů – a přitom za ni utratila nanejvýš tisíc dolarů.

Moje sestra by se při hledání nejvýhodnější nabídky a nejnižší ceny klidně přetrhla. Pilně přeposílá každý zajímavý tip z Facebooku a Twitteru a dokonce si založila e-mailovou adresu s přiléhavým názvem AmeliaTorresovavyhrava@xmail.com.

Když jsem si konečně jistá, že všechny neposedné flitry jsou pěkně přilípnuté a na svém místě, chytnu ramínko zavěšené na železném háčku na stěně a chystám se s ním vyrazit k sestře.

Sotva se ho ale dotknu, sestra spolu se sestřenicí naráz vyděšeně vyjeknou. Ami zvedne ruku a vytřeští oči.

„Nech je viset, Ollie. Raději si pro ně dojdu. S tvou šikovností s nimi určitě zakopneš a nejspíš ti spadnou na svíčku a skončí se všemi flitry v plamenech.“

Nehodlám se s ní hádat. Protože nijak nepřehání.

zatímco ami zakopává o čtyřlístky na každém kroku, já jsem odjakživa smolařka. Nemyslím to nijak pateticky a nejde ani o nějaké zdání ve srovnání se šťastnější sestrou. Prostě to tak je. Zadejte si do Googlu Olive Torresovou z Minnesoty a najdete desítky článků a spoustu komentářů z doby, kdy jsem vlezla do jednoho z těch automatů na hračky a samozřejmě se nemohla dostat ven. Bylo mi šest, a když mi plyšové zvířátko, které jsem chytila do kleští, nespadlo do patřičného otvoru, rozhodla jsem se, že si pro něj vlezu.

Strávila jsem v té bedně dvě hodiny, uprostřed záplavy tvrdých, nepříjemně chlupatých, chemicky páchnoucích plyšáků. Dobře si pamatuju, jak jsem se dívala přes ušmudlané plexisklo plné otisků prstů a jako zdálky poslouchala neznámé lidi, jak na sebe s vyděšeným výrazem v tváři cosi štěkají. Jak se později ukázalo, majitel herny rodičům vysvětlil, že mu automat nepatří a tudíž od něj nemá ani klíče, takže museli povolat hasiče, po kterých velmi rychle dorazil také místní zpravodajský štáb, jenž moje vysvobozování pečlivě zdokumentoval.

A i když se v rychlosti posunete o dvacet šest let vpřed, záznam díky YouTube – mimochodem mockrát děkuju – pořád ještě najdete. Video má do současnosti bezmála pět set tisíc zhlédnutí a kromě tvrdohlavého děcka, co neváhá vlézt kvůli hračce do bedny, všichni viděli i nešťastnou mladou dámu, jak se cestou ven zachytí páskem o rám a nechá vysněným plyšákům svoje kalhoty.

A to je jen jeden příběh z mnoha. Takže ano, Ami a já jsme jednovaječná dvojčata – obě měříme něco málo přes sto šedesát centimetrů, máme tmavé vlasy, které při sebemenším zvlhnutí tropí nepěkné kousky, tmavě hnědé oči, pršáčkové nosíky a pihy tvořící dvě takřka identické mapy –, ale tím naše podobnost končí.

Máma se snažila naše odlišnosti co nejvíc zdůrazňovat, abychom se cítily jako samostatné osobnosti a ne jako součásti dvojčlenné sady. Vím, že to myslela dobře, ale co pamatuju, role jsme měly odjakživa jasně rozdělené: Ami je optimistka, která všechno vidí v těch nejzářivějších barvách, zatímco já v jednom kuse čekám, kdy přijde apokalypsa. Svého času nás máma o Halloweenu oblékala jako Starostlivé medvídky: Ami byla Smíšek. Já Bručoun.

A je jasné, že omílaná proroctví se plní v dobrém i zlém: od chvíle, kdy jsem ve večerních zprávách o šesté sledovala, jak se za špinavým plexisklem šťourám v nose, šlo všechno od desíti k pěti. Nikdy jsem nevyhrála soutěž ve vybarvování obrázků, neměla jsem štěstí v pouliční loterii, ani když jsme hledali poklad. Zato jsem si zlomila nohu, když přede mnou kdosi spadl ze schodů a srazil mě k zemi (aniž by si sám odnesl sebemenší šrám), celých pět let v kuse jsem si při rodinné dovolené tahala nejkratší sirku a pak se celou dobu starala o pořádek v koupelně, během slunění na Floridě jsem se nechala pomočit psem, opakovaně jsem schytala bezpočet ptačích cákanců, a když mi bylo šestnáct, práskl do mě blesk. Vážně blesk. Naštěstí jsem přežila, abych o tom mohla vyprávět, ale pak jsem musela trávit prázdniny v letní škole, protože jsem před koncem roku zmeškala dva týdny. Ami mně ráda se sluníčkovým úsměvem připomíná, že jsem jednou správně uhodla počet panáků v poloprázdné láhvi s tequilou.

Jenže když jsem pak většinu panáků na oslavu úspěchu vypila a celou cestu domů zvracela, nijak mimořádně šťastně jsem si nepřipadala.

ami sundá (bezplatně získané) svatební šaty z ramínka a začne si je oblékat právě ve chvíli, kdy do místnosti ze sousedního (rovněž bezplatného) apartmá vstoupí máma, která při pohledu na šaty tak dramaticky vzdychne, že nás spolu s Ami okamžitě napadne společná myšlenka: Olive je někde ušmudlala.

Rychle se ujišťuju, že jsou v pořádku, a dívám se, jak mi stejně uklidněná Ami dává znamení, abych jí opatrně zapnula zip. „Proboha mami, pěkně jsi nás vyděsila.“

Máma před námi stojí s hlavou plnou obřích natáček, v ruce drží rozpitou sklenici se šampaňským (hádáte správně, opět zcela zdarma) a s plnými, výrazně rudými rty zvýrazněnými rtěnkou vypadá jako velmi přesvědčivá dvojnice Joan Crawfordové. Tedy kdyby se Joan Crawfordová narodila v Guadalajaře. „Bože můj, mijita, vypadáš moc krásně.“

Ami k ní zvedne oči, věnuje jí úsměv a pak si vzpomene – určitě s úzkostným pocitem z dlouhého odloučení –, že na druhém konci pokoje nechala svůj seznam. Prudkým pohybem si povytáhne nadýchané svatební šaty a šoupavými krůčky se přesune ke stolu. „Dala jsi, mami, dýdžejovi flashku s vybranou hudbou?“

Máma vyprázdní sklenku a elegantně se usadí do měkké pohovky. „Sí, Amelia. Dala jsem tvou malou plastovou tyčinku tomu bílému muži s přilípnutými copánky a hrozným oblekem.“

Máminy fuchsiové šaty vypadají dokonale. Sedí s nohama přes sebe, takže jsou vidět opálená lýtka, a přebírá od obsluhy svatebního apartmá další sklenku se šampaňským.

„Sice má zlaté zuby,“ dodá po chvilce, „ale v tom, co dělá, se určitě skvěle vyzná.“

Ami její poznámku ignoruje a rázně sebevědomým tahem hlasitě odškrtává další položku. Jestli dýdžej odpovídá matčiným, nebo jejím vlastním představám, je jí úplně jedno. Ve městě je nový a ona jeho služby vyhrála v tombole v nemocnici, kde je zaměstnaná jako sestra na hematologii. Lidem, kteří pracují zdarma, nedostatek talentu snadno odpustí.

„Poslouchej, Ollie,“ obrátí se ke mně, aniž by odtrhla oči od seznamu, který drží před sebou, „je nejvyšší čas, aby ses začala taky oblékat. Šaty máš na vnitřní straně dveří do koupelny.“

Okamžitě mizím udaným směrem a s rukou výsměšně zvednutou u čela poslušně hlásím: „Ano, madam.“

Pokud existuje otázka, kterou slýcháme častěji než stovky ostatních, pak jde o dotaz, kdo je vlastně starší. Já bych řekla, že je to na první pohled poznat, protože ačkoli Ami přišla na svět jen čtyři minuty přede mnou, bezpochyby je ta, která má hlavní slovo. Jako malé holky jsme vždycky hrály hry, na které měla právě chuť, a chodily jsme jen tam, kam chtěla ona. Někdy jsem trochu reptala, ale většinou jsem ji spokojeně poslouchala. Do všeho mě dokázala ukecat.

A přesně takhle jsem přišla k těmhle šatům.

„Ami.“ Zprudka otvírám dveře do koupelny a pořád tak trochu nevěřím tomu, co jsem uvnitř právě viděla v zrcadle. Možná je to tím světlem, říkám si v duchu a s ohavně zelenými přizvednutými šaty mířím k jednomu z větších zrcadel ve svatebním apartmá.

Zatraceně. Světlem to rozhodně není.

„Copak je, Olive?“

„Vypadám v těch šatech jako obří zelená láhev limonády.“

„Tos vystihla, děvče!“ švitoří Jules jako rozjařený ptáček. „Jako láhev, kterou by měl už někdo konečně otevřít.“

Máma si významně odkašle.

Já sestru probodávám pohledem. V lednu se mi na svatbě nelíbily moje družičkovské šaty ve stylu Zimní pohádky, takže jsem trvala na tom, aby na dalších, pro hlavní družičku, nebyl ani kousek červeného sametu nebo bílého kožešinového lemování. Nejspíš jsem se ale měla vyjádřit přesněji.

„Ty šaty jsi vybírala sama?“ ptám se a prstem ukazuju na neskutečně hluboký výstřih. „Tohles mi udělala záměrně?“

Ami nakloní hlavu na stranu a pozorně si mě prohlíží. „Pokud tak chceš říkat tomu, že jsem je vyhrála v kostelní tombole! Všechny družičkovské šaty jsou stejné – jen si představ, kolik peněz jsem ti ušetřila.“

„Nezapomínej, že jsme katolíci a žádní baptisti, Ami,“ poznamenám a prsty zkouším látku. „Vypadám jako barová servírka o svátku svatého Patrika.“

Je mi jasné, kde jsem udělala chybu – měla jsem si šaty předem prohlédnout a nenechávat to až na dnešek –, jenže sestra vždycky vynikala dokonalým vkusem. Když šaty vybírala, byla jsem v šéfově kanceláři a s prosíkem se – neúspěšně – snažila dostat ze seznamu čtyř set vědeckých pracovníků, s nimiž se společnost rozhodla rozloučit. Pamatuju si, že jsem při pohledu na fotku byla roztěkaná, ale nevybavuju si, že by na ní šaty vypadaly takhle saténově a zeleně.

Otočím se, abych si je prohlídla z jiného úhlu, a ke svému zděšení vidím, že zezadu vypadají ještě hůř. Příliš nepomáhá ani to, že po pár týdnech stresu, od kterého jsem se odreagovávala pečením, jsem na hrudi a v bocích… řekněme trochu plnější. „V těchhle šatech bych mohla v ateliéru sloužit jako klíčovací pozadí.“

Jules udělá pár kroků a zastaví se za mnou. Ve stejně zelených šatech působí drobně. „Vypadáš skvěle. Můžeš mi věřit.“

„Mami,“ slyším Ami, „nezvýrazňuje ten náhrdelník Olliiny klíční kosti?“

„A její poprsí.“ Máma si nechává znovu dolít šampaňské a polyká dlouhý pomalý lok.

Do svatebního apartmá se hrnou ostatní družičky a jedna přes druhou hlasitě vychvalují Aminy nádherné šaty. V rodině Torresových to tak chodí, co pamatuju. Vím, že by to mohlo znít jako stesky zahořklého sourozence, ale můžete mi věřit, že tak to není. Ami si odjakživa potrpěla na pozornost okolí, zatímco já ne – jak je patrné z toho, jak jsem bulela v onom zpravodajství o šesté. Sestra se ve světle reflektorů celá rozzáří; já se raději starám, aby reflektory mířily jejím směrem.

Spolu s Ami máme dvanáct sestřenic, s kterými jsme skoro neustále v kontaktu, ale Amina cena zahrnovala jen sedm (bezplatných) šatů, takže jsme musely udělat pár hodně obtížných rozhodnutí. Několik sestřenic kvůli tomu pořád ještě nevylezlo ze své pasivně agresivní ulity a na truc se připravuje ve vlastním pokoji, což je ale ve skutečnosti spíš výhoda; tahle místnost je dost malá a tolik žen by se v ní najednou do stahovacího prádla určitě nevměstnalo.

Vzduch je prosycený odérem laku na vlasy a na polici leží tolik kulem, natáček a nejrůznějších lahviček, že by to stačilo na provoz středně velkého kadeřnictví.

Skoro každičký kousek volného místa je ulepený od nějakého zkrášlovacího produktu, případně se ztrácí pod záplavou šminek a rtěnek, které se vysypaly z něčí taštičky.

Někdo klepe na dveře, a když Jules otevře, na druhé straně se objeví bratranec Diego. Je mu dvacet osm, je gay a upravenější, než jak se mi může kdy podařit. Když mu Ami řekla, že k družičkám nepatří a že by se měl během svatebních příprav přidat k mužské části, hrozně se ho to dotklo a obvinil ji ze sexismu.

Jestli můžu brát jeho výraz při pohledu na moje šaty jako měřítko spokojenosti, pak je právě teď v sedmém nebi.

„Já vím,“ vzdychnu rezignovaně a udělám krok směrem od zrcadla. „Jsou trochu moc –“

„Těsné?“ navrhuje Diego.

„Ne –“

„Lesklé?“

„Ne,“ zpražím ho pohledem.

„Vyzývavé?“

„Chtěla jsem říct zelené.“

Diego mě s hlavou na stranu obchází a pozorně mě ze všech úhlů studuje. „Chtěl jsem ti nabídnout, že tě nalíčím, ale jen bych zbytečně marnil čas,“ mávne rukou. „V tomhle se ti na obličej nikdo dívat nebude.“

„Žádné zbytečné vtípky, Diego,“ ozve se máma a já si uvědomuju, že místo, aby se mě zastala a třeba mě pochválila, jen nechce, aby si ze mě někdo utahoval.

Zapomínám na starosti se šaty – a na to, že budu mít při svatbě a pak během celé oslavy skoro nahá prsa – a zaměřuju pozornost na okolní chaos. Sestřenice se navzájem stříkají antistatickým sprejem a současně v místnosti najednou probíhá tak desítka rozhovorů. Natalia si nabarvila hnědé vlasy na blond a teď je přesvědčená, že její obličej působí moc fádně. A Diego souhlasí. Stephanii praskla guma na bezramínkové podprsence a teta Maria jí vysvětluje, jak si prsa přizvednout pomocí obyčejné lepicí pásky. Cami a Ximena se hádají o tvarovací kalhotky a máma se dívá na dno další sklence se šampaňským. Zato Ami se nenechá rozptýlit hlukem ani pachem chemikálií a už zase se věnuje svému seznamu. „Zkontrolovala jsi tátu, Olive? Jestli už dorazil.“

„Když jsem přicházela, viděla jsem ho ve vstupní hale.“

„Bezva.“ Další fajfka.

Možná se může zdát divné, že kontrola otce připadla mně a ne jeho ženě – naší matce –, která sedí přímo před námi, ale v naší rodině to není nic neobvyklého. Rodiče spolu přímo nekomunikují, přesněji řečeno od chvíle, kdy táta mámu podvedl a ona ho vykopla, ale současně se s ním odmítla rozvést. Pochopitelně jsme stály na matčině straně, ale už je to deset let a oba to pořád prožívají stejně dramaticky, jako když ho máma přistihla. Už si ani nedokážu vybavit jediný rozhovor, který by od okamžiku, kdy otec odešel, mezi nimi neprobíhal přes mě, Ami nebo některého z jejich sourozenců, kterých společně napočítají celkem sedm. Záhy jsme si s Ami uvědomily, že je to tak pro všechny snadnější, ale já osobně si z celé záležitosti odnesla nepotlačitelný pocit, že láska dokáže být pěkně vyčerpávající.

Ami se natahuje po mém seznamu a já se k němu snažím dostat, než se ho stačí zmocnit; při pohledu na spoustu chybějících fajfek by určitě zpanikařila. Přelétám pohledem sloupec úkolů a s nadšením si uvědomuju, že kvůli následujícímu mi nezbude než opustit tohle doupě prosycené hustou mlhou z vlasových sprejů.

„Zajdu do kuchyně zkontrolovat, jestli pro mě připravují speciální jídlo.“ Společný bufet bude plný plodů moře, které by mě ze svatby poslaly rovnou do márnice.

„Doufám, že Dane objednal taky kuře pro Ethana,“ mračí se Ami. „Bez kuřete by to byl průšvih. Mohla by ses zeptat?“

Ženské tlachání umlká, místnost se noří do ohlušujícího ticha a rázem se ke mně stáčí jedenáct párů očí. Do mé radostné svatební nálady se při zmínce o Daneově starším bratrovi vkrádá nepříjemný stín.

Dane je naprosto v pohodě, a i když na můj vkus trochu moc macho – s oblibou huláká u televizních fotbalových přenosů, strašně si potrpí na vypracované svaly a v jednom kuse si kupuje další činky a posilovací stroje –, Ami je s ním šťastná. A to mi stačí.

Zato Ethan je nepříjemný povýšený pitomec.

Uvědomím si, že jsem centrem pozornosti, a s podrážděným výrazem si složím ruce na prsou. „Proč? To je taky na něco alergický?“ Při pomyšlení, že mám něco společného s Ethanem Thomasem, největším známým mrzoutem na světě, se mě z nějakého důvodu zmocňuje nepochopitelný vztek.

„Ne,“ odvětí Ami. „Jenom nemá rád jídlo z bufetového stolu.“

Tomu se nemůžu než smát. „Chápu, takže nemá rád bufet.“ Z toho, co jsem s ním zažila, mám pocit, že Ethan má problém skoro se vším.

Například na Daneově a Amině grilovací oslavě Dne nezávislosti se ani nedotkl jídla, které jsem půl dne osobně připravovala. Na oslavě Díkůvzdání si vyměnil se svým tátou místo, jen aby nemusel sedět vedle mě. A včera večer během večeře na zkoušku si pokaždé, když jsem spolkla kus dortu nebo se zasmála Julesinu nebo Diegovu vtipu, teatrálně třel spánky, jako by při tom nesmírně trpěl. Nakonec jsem nechala dort dortem a šla raději s tátou a strýčkem Omarem zpívat karaoke. Možná jsem pořád ještě naštvaná, že jsem se kvůli Ethanu Thomasovi vzdala třech soust skutečně skvělého dortu.

Ami se na mě mračí. Sama sice taky právě nepatří k Ethanovým fanouškům, ale moje stížnosti ji už určitě unavují. „Vždyť ho sotva znáš, Olive.“

„Až moc dobře,“ opáčím, zvednu k Ami hlavu a pronesu dvě prostá slova: „Sýrové kuličky.“

Sestra vzdychne a zakroutí hlavou. „Ty toho vážně asi nikdy nenecháš.“

„Protože to vypadá, jako bych jeho citlivé smysly dráždila jen tím, že jím, směju se a dýchám. Sama víš, že jsme se viděli aspoň padesátkrát a on se stejně pokaždé tváří, jako by si nemohl vybavit, kam mě zařadit?“ Máchnu rukou směrem k Ami a zpět a dodám: „Vždyť jsme sakra dvojčata.“

Natalia se přidává z druhého konce místnosti, kde si urputně uhlazuje uměle blonďaté vlasy. Jaká je to spravedlnost, že její velká prsa se do šatů vejdou? „Aspoň máš příležitost, Olive, abyste se líp poznali. Podle mě je moc hezký.“

Místo odpovědi jí věnuju jen vzteklý pohled s torresovským vyklenutým obočím.

„Každopádně ho budeš muset najít,“ slyším Ami a obracím k ní zpátky pozornost.

„Tak moment. Proč?“

Na můj nechápavý výraz reaguje ukazovákem namířeným k mému seznamu. „Číslo sedm–“

Při představě, že budu muset mluvit s Ethanem, se mě rázem zmocňuje panika a se zvednutou rukou se snažím Ami zastavit. Je to tak. Když se podívám na svůj seznam, pod číslem sedmdesát tři – protože Ami dobře věděla, že celý seznam předem procházet nebudu – je ten vůbec nejhorší úkol, jaký bych si dokázala představit: Zařiď, aby ti Ethan ukázal svůj proslov ženichova svědka. Nedovol, aby řekl nějakou hloupost.

I když na smůlu si v tomhle případu stěžovat nejde, o to víc můžu být naštvaná na sestru.

Druhá kapitola

Jakmile se ocitnu na chodbě, najednou mám pocit, jako by se mě hluk, chaos a pach svatebního apartmá nijak netýkal, jako bych se od něj dveřmi neprodyšně oddělila; venku je nádherné ticho. Takový klid, že se mi vůbec nechce hledat dveře s malou postavičkou ženicha nad kukátkem, za nimiž se právě bezpochyby koná – určitě za podpory trávy a spousty piva – hodně rozjařená pánská předsvatební zábava. Dokonce i velký milovník večírků Diego byl ochoten riskovat poškození sluchu a dýchací potíže a raději si vybral družičkovskou společnost. Desetkrát se pomalu zhluboka nadechnu a aspoň trochu oddaluju nevyhnutelné. Jde o svatbu mého dvojčete a jsem za Ami šťastná, že to ani nedokážu vyslovit. Skutečné nadšení mi ale přece jen uniká, hlavně v těchhle klidných okamžicích, kdy se ocitnu sama. I když pominu svůj dlouhodobě chronický nedostatek štěstí, poslední dva měsíce byly vážně strašné: moje spolubydlící se odstěhovala a já si musela najít nový maličký byt. Čímž to neskončilo. Se svou slavnou patentovanou smůlou jsem s novým nájmem i tak překročila rozpočet a navíc mě propustili z farmaceutické společnosti, kde jsem pracovala posledních šest let. Během následujících týdnů jsem byla na pohovoru celkem v sedmi firmách, ale ani z jedné se mi neozvali. A teď tu stojím a mám tváří v tvář čelit své Nemesis, Ethanu Thomasovi, navíc v těchhle děsných šatech připomínajících kostým žabáka Kermita.

Ani se mi nechce věřit, že bývaly doby, kdy jsem se setkání s Ethanem nemohla dočkat. Mezi sestrou a jejím přítelem to začínalo být vážné a Ami mě chtěla představit Daneově rodině. Poprvé jsem Ethana viděla na parkovišti u Minnesotského zábavního parku. Vystoupil z auta a já si okamžitě všimla jeho neuvěřitelně dlouhých nohou a zářivě modrých očí, které mě oslňovaly na délku dvou automobilů. Při pohledu zblízka jsem zjistila, že má řasy, jaké by si žádný muž neměl nechat jen pro sebe. Pomalu mrkal a působil nafoukaně. Zahleděl se mi přímo do očí, potřásl mi rukou a pak mi věnoval dost nebezpečně působící úsměv. Čehož jsem si samozřejmě všimla jen jako zvědavá Amina sestra.

Jenže pak jsem se zjevně dopustila smrtelného hříchu – svým kyprým tělem a košíkem smažených sýrových kuliček. Zastavili jsem se kousek za vstupem, abychom naplánovali, co budeme během dne dělat, a já na chvíli odběhla pro něco na zub – na Minnesotském zábavním parku je jednoznačně nejlepší tamní jídlo. Když jsem se vrátila, našla jsem ostatní poblíž výběhu s dobytkem. Ethan si mě změřil pohledem, podíval se na můj lákavě vypadající košík se sýrovými dobrotami, zamračil se, odvrátil hlavu a omluvně zamumlal, že se musí zajít podívat na soutěžní přehlídku domácích pivovarů. Žádný zvláštní význam jsem tomu tehdy nepřikládala, ale po zbytek odpoledne už jsem ho neviděla.

Od té doby se ke mně chová pohrdavě a nedůtklivě. Vůbec nevím, co si o tom mám myslet? Že přešel během deseti minut od úsměvu k znechucení z nějakého jiného důvodu? Můj názor na Ethana Thomase je samozřejmě jasný: může mi políbit. Když pominu dnešek (kvůli těm svatebním šatům), svoje tělo mám ráda a nikdy nikomu nedovolím, aby mi ho znechutil. A totéž platí o sýrových kuličkách.

Zpoza dveří do pánského pokoje ke mně doléhají hlasy – nejspíš se hádají, kdo je největší chlapák, o nejlepší pivo nebo kdo dokáže otevřít pytlík sýrových křupek pouhým pohledem. Co já vím, mluvíme tu přece o Daneově předsvatební sešlosti. Zvednu pěst, zaklepu na dveře a ty se otevřou tak rychle, že vylekaně udělám krok vzad, podpatkem si přišlápnu lem šatů a málem spadnu na zadek.

Je to Ethan; samozřejmě, kdo jiný. Rychle se natáhne a lehce mě obejme v pase. Zatímco mi pomáhá získat ztracenou rovnováhu, cítím, jak se mi špulí pusa, a vidím, jak se mu do tváře vkrádá starý známý výraz lehkého odporu. Pak ruce odtáhne, strčí si je do kapes a já si představuju, jak si je při první příležitosti pořádně vypulíruje dezinfekčním ubrouskem.

Při posledním pohybu si všimnu, co má na sobě – pochopitelně smoking, který skvěle padne k jeho vysoké šlachovité postavě. Hnědé vlasy má pečlivě sčesané z čela a řasy jsou stejně absurdně dlouhé jako vždycky. Skoro bych řekla, že husté tmavé obočí působí přehnaně, možná až zhýrale – klidněs mohla trochu ubrat, matko Přírodo –, ale na tváři se mu skvěle vyjímá.

Vážně ho nemám ráda.

Od začátku vím, že je Ethan fešák – koneckonců nejsem slepá –, ale když ho vidím takhle s černou kravatou u krku, moc bodů bych mu nedala.

Ethan si mě prohlíží stejným způsobem. Začíná u vlasů – možná se mu nelíbí, že je mám tak jednoduše sepnuté dozadu –, pokračuje ke spoře nalíčenému obličeji – sám nejspíš randí s modelkama z návodů na dokonalý make-up – a nakonec pomalu a systematicky hodnotí mé šaty. Zhluboka se nadechuju a jen stěží odolávám nutkání zkřížit ruce na prsou.

Pak Ethan zvedne bradu. „Předpokládám, že byly zadarmo, že.“

A já předpokládám, že nejvíc by mi pomohlo, kdybych mu kolenem dala rovnou do rozkroku. „Nádherná barva, co říkáš?“

„Vypadáš jako zelená lentilka.“

„Ale no tak, Ethane. Přece mě nebudeš svádět.“

V přizvednutém koutku úst se mu usadil lehký úsměv. „Tuhle barvu si může dovolit málokdo, Olivie.“

Z jeho tónu je mi jasné, že já do jeho vyvolených nespadám.

„Jmenuju se Olive.“

Celou mou rozsáhlou rodinu nesmírně baví, že mě rodiče pojmenovali Olive, místo tradičně daleko poetičtějšího Olivia. A co si pamatuju, všichni strýcové z máminy strany mi říkají španělským výrazem pro olivu Aceituna, samozřejmě aby ji trochu pozlobili.

Ale pochybuju, že by o tom Ethan věděl. Prostě je to jenom pitomec.

Právě teď se jako nic houpe na patách. „V pořádku, budu si to pamatovat.“

Tahle hra mě začíná unavovat. „Takže jsme se pobavili, ale teď bych potřebovala vidět tvůj proslov.“

„Můj přípitek?“

„To mi jako opravuješ nesprávný výběr slov?“ natáhnu k němu ruku. „Sem s tím.“

Ethan se nenuceně opírá ramenem o rám dveří. „Ne.“

„Je to pro tvou bezpečnost. Jestli řekneš nějakou hloupost, Ami tě vlastníma rukama zaškrtí. A ty to víš.“

Ethan nakloní hlavu na stranu a změří si mě pohledem. Má kus přes metr devadesát, zatímco Ami stejně jako já… ani zdaleka. Bez jediného slova mi jasně říká: Jen ať to klidně zkusí.

Za Ethanovým ramenem se objeví Dane, z jehož zklamaného výrazu je patrné, že nejsem ta, v kterou nejspíš doufali. „Aha.“ Vzpamatuje se rychle. „Ahoj, Ollie. Všechno v pořádku?“

Věnuju mu zářivý úsměv. „Jasně. Ethan mi chtěl zrovna ukázat svůj proslov.“

„Myslíš přípitek?“

Koho by napadlo, že tahle rodina si tak strašně potrpí na přesné formulace?

„Jo.“

Dane kývne na Ethana a pohledem ho vrací zpátky do místnosti.

„Jsi na řadě,“ řekne a pak se podívá na mě a přidá vysvětlení: „Hrajeme Králův pohár. A můj velký bráška musí v jednom kuse bumbat.“

„Chlastací hra před svatbou,“ kroutím hlavou a nemůžu se ubránit smíchu, „je vážně skvělej nápad.“

„Hned jsem zpátky.“ Ethan se usměje na odcházejícího bratra a pak se otočí zpátky ke mně. Oba opouštíme křečovité škleby a vracíme se k původnímu souboji pokrových tváří.

„Předpokládám, že sis aspoň něco připravil? Doufám, že nechceš mluvit spatra. To nikdy nedopadne dobře. Nikdo není bez papíru ani zdaleka tak zábavný, jak si myslí, a o tobě to platí dvojnásob.“

„Dvojnásob?“ Zatímco s ostatními lidmi je Ethan doslova zosobněním šarmu, když mluví se mnou, chová se jako robot. Přesně jako teď. Tak dokonale se kontroluje, že z jeho prázdného výrazu nedokážu odhadnout, jestli jsem ho skutečně urazila, nebo mě dráždí a zkouší, jestli nezajdu ještě dál.

„Po pravdě si nemyslím, že bys byl vtipný…,“ dochází mi dech, ale oba víme, že neodvratně směřuju k tomu nejhoršímu závěru: „… ani s papírem.“

Ethanovo tmavé obočí se nepříjemně stahuje. Nakonec mě skutečně dostal.

„Fajn,“ vrčím vztekle, „hlavně koukej, ať ten tvůj přípitek není totální průšvih.“ Pohledem se otáčím do chodby, ale vtom si vzpomenu, že bych měla s Ethanem vyřídit ještě jednu věc. „Jo, a předpokládám, že ses v kuchyni domluvil, abys nemusel jíst ze společného bufetu? Pokud ne, můžu to udělat sama. Stejně mám do kuchyně cestu.“

Jeho sarkastický úsměv mizí a místo toho vidím výraz nápadně připomínající překvapení. „To je od tebe vážně milé. Ne, o vlastní jídlo jsem nežádal.“

„Abys rozuměl, byl to Amin nápad, ne můj,“ vysvětluju rychle. „Zjevně si dělá hlavu s tvým odporem ke společnému stravování.“

„Žádný problém se společným stravováním nemám. Jde o to, že tyhle bufety jsou doslova semeniště bakterií.“

„Doufám, že pár podobně poetických spojení si necháš i na svůj proslov.“

Ethan udělá krok zpátky a chytne kliku od dveří. „Řekni Ami, že se při mém přípitku bude skvěle bavit a že je přesně takový, jak má být.“

Ráda bych skončila nějakou štiplavou poznámkou, ale vůbec se nedokážu soustředit. Myslím jen na to, jak je možné, že takhle božské řasy dostal zrovna tenhle ďáblův posel, takže jen krátce kývnu na pozdrav a otočím se do chodby. Pomalu se vzdaluju a myslím jen na to, abych si neuhlazovala sukni. Možná jsem paranoidní, ale stejně bych se vsadila, že mě celou cestu k výtahu sleduje. Doslova cítím, jak kritickým pohledem hodnotí moje zářivě zelené šaty.

hoteloví zaměstnanci přijali Amin nápad na výzdobu ve stylu lednových Vánoc a dali si na ní pořádně záležet, i když na červeného Santu a vycpané soby naštěstí nedošlo. Střed uličky zdobí pás umělého sněhu, takže i když je v místnosti minimálně dvacet pět stupňů, tahle připomínka venkovního vlhka vyvolává příjemný pocit chladu a svěžího vánku. Oltář zdobí bílé květy a cesmína, na zadní straně židlí visí věnečky z borových větviček, mezi nimiž mile blikotají maličká bílá světýlky. Celá místnost vypadá moc pěkně, ale dokonce i ze zadní části, kde stojím v připravené řadě, jasně vidím na všech židlích malé kartičky s reklamou Finley Bridal vám připraví svatbu, o jaké jste snili.

Svatební hosté jsou neklidní. Diego nakukuje do salonku a nadšeně okolí informuje o poloze všech atraktivních pánských hostů. Jules dělá, co může, aby z jednoho z ženichových svědků vymámila telefonní číslo, a máma prosí Cami, aby tátovi nezapomněla připomenout, že si má zkontrolovat poklopec. Všichni čekáme na znamení svatební koordinátorky, která má každou chvíli poslat děvčata s květinami napřed uličkou.

Postupně se mě zmocňuje nepříjemný pocit, jako by se na mně šaty s každou další vteřinou čím dál víc scvrkávaly.

Nakonec se vedle mě objevuje Ethan, jehož hluboký, jakoby dlouho zadržovaný a současně záměrně tlumený výdech nepříjemně připomíná vzdech zoufalství a rezignace. Bez jediného pohledu mi nabízí rámě.

Mám sto chutí předstírat, že jsem si jeho nabídky nevšimla, ale nakonec ji přijímám. Snažím se nevnímat dotek jeho svalnaté paže ani to, jak si mou ruku tiskne pevně k tělu.

„Pořád ještě kšeftuješ s drogama?“

Pevně zatínám zuby. „Dobře víš, že nic takového jsem nikdy nedělala.“

Ethan zalétá pohledem kamsi dozadu, a když se otočí zpátky, slyším, jak se nadechuje k další poznámce. Nakonec ji ale spolkne a zarputile mlčí.

Nejspíš nejde o velikost, hlučnost ani pochybné duševní zdraví naší rodiny – na to si už dávno zvykl –, něco ho ale určitě žere. Zvednu k němu hlavu a čekám, co z něj vypadne. „No tak ven s tím, klidně to řekni.“

Přísahám, že netrpím sklony k násilí, ale při pohledu na jeho šibalský úsměv mám sto chutí použít podpatek jako zbraň a pořádně mu dupnout na nohu.

„Máš nějakou připomínku k družičkám, co vypadají jako lentilky?“ Dokonce i Ethan musí uznat, že některé z družiček jsou vážně sexy, ale mátově zelený satén nesvědčí ani jedné.

„Koukám, že Olive Torresová se dala na čtení myšlenek.“

Oplácím mu stejně sarkastickým úsměvem. „Tenhle okamžik si musím uložit v hlavě. Ethan Thomas si konečně zapamatoval moje jméno. Pouhé tři roky od našeho prvního setkání.“

Ethan se dívá před sebe a tváří se nezúčastněně. Najednou se vůbec nepodobá tomu okouzlujícímu muži, který před chvílí procházel místností, a už vůbec ne dobrodruhovi, na kterého si řadu let stěžuje Ami. Hrozně mi vadí, že si nepamatuje nic z toho, co mu kdy řeknu – jako kde pracuju nebo jak se jmenuju –, ale ještě víc mě štve, že má tak špatný vliv na Danea, kterého tahá na všemožné akce, od divokých víkendů v Kalifornii po dobrodružné výpravy za adrenalinem na druhý konec světa. A všechny tyhle výpravy samozřejmě kolidují s oslavami, na které si naopak potrpí všichni milovníci soutěží, jako třeba moje sestra, jeho snoubenka, s narozeninami, různými výročími nebo dnem svatého Valentýna. Tak například minulý únor Ethan odvezl Danea na pánský víkend do Vegas a Ami se musela spokojit při romantické (samozřejmě bezplatné) večeři v grilu v St. Paul s mou společností.

Vždycky jsem si myslela, že důvodem Ethanova chladného chování je moje až příliš vyvinutá, fyzicky odpudivá postava a jeho bigotní odporná povaha, ale když tu tak stojím s rukou uvězněnou pod jeho bicepsem, napadá mě úplně jiný důvod, proč se chová jako pitomec: možná mu vadí, jak moc se Ami vetřela bratrovi do života, a protože na ni si kvůli Daneovi netroufne, zlost si vybíjí na mně.

Najednou mi to všechno připadá naprosto jasné.

„Podle mě je pro něj ta pravá,“ říkám s dobře patrným ochranářským tónem.

Cítím, jak ke mně sklání hlavu. „Cože?“

„Myslím Ami. Dokonale se k Daneovi hodí. Vím, že ti připadám nechutná, ale pokud máš nějaký problém s Ami, chci, abys věděl, že je to vážně skvělé děvče. Rozumíš?“

Než stačí Ethan reagovat, (bezplatná) svatební koordinátorka konečně zaujme místo v čele řady, mávne na (bezplatné) muzikanty a obřad může začít.

všechno proběhlo tak, jak jsem čekala: Ami vypadala úchvatně. Dane působil víceméně střízlivě a upřímně. Oba si vyměnili prstýnky a připravené sliby a nakonec si dali pořádného francouzáka, který by se do kostela rozhodně nehodil. Tohle ale není žádný kostel. Máma samozřejmě plakala a táta usilovně skrýval slzy. Já celou dobu držela Aminu obří svatební kytici (bezplatných) růží, zatímco Ethan se nade mnou tyčil jako kartonový panák a pohnul se pouze, když musel rukou zašátrat v kapse a vylovit prstýnky. Cestou zpátky uličkou mi nabídl rámě a působil při tom ještě o poznání strnuleji, jako bych byla celá pokrytá slizem a on se bál, že si od něj ušpiní oblek. Takže jsem se k němu samozřejmě celou dobu pořádně tiskla a než jsem ho pustila, abychom se mohli rozejít každý svým směrem, v duchu jsem se rozloučila zvednutým prostředníkem.

Teď máme tak deset minut času přes společným focením, který hodlám využít ke kontrole slavnostní tabule, odkud musí zmizet všechny zvadlé okvětní lístky. Zelená lentilka si odškrtne další položku z Amina seznamu. A koho zajímá, co bude dělat Ethan?

Podle všeho se mně chystá držet v patách.

„Co to jako mělo být?“ ptá se nasupeně a já se otáčím přes rameno.

„Co myslíš?“

Ethan hlavou ukazuje směrem ke svatební uličce. „Myslím tam vzadu. Před chvílí.“

„Aha.“ Otočím se a věnuju mu shovívavý úsměv. „Jsem moc ráda, že když něčemu nerozumíš, necháš si to ode mě vysvětlit. Takže: tohle byla svatba – důležitý, i když nikoli nezbytný obřad, který je tradiční součástí naší kultury. Tvůj bratr a moje –“

„Myslím před obřadem.“ Ethan má nasupeně stažené obočí a stojí s rukama hluboko v kapsách. „Když jsi říkala, že mi připadáš nechutná. A že mám nějaký problém s Ami.“

Překvapením jsem zapomněla zavřít pusu. „To myslíš vážně?“

Ethan se rozhlíží kolem, jako by hledal někoho, kdo by mu potvrdil, že jsem vážně pitomá. „Naprosto.“

Na okamžik nejsem schopná slova. Ani ve snu by mě nenapadlo, že Ethan bude po naší nekonečné výměně kousavých poznámek potřebovat nějaké vysvětlení.

„Takže,“ začnu s rozpačitým mávnutím ruky. Cítím na sobě jeho upřený pohled a najednou mi má teorie nepřijde až tak přesvědčivá, jako by mi chyběla atmosféra slavnostního obřadu a místnosti plné lidí. „Podle mě se na Ami zlobíš, že ti bere Danea. Jenže jí to nemůžeš dát najevo, protože bys naštval bratra, takže se chováš jako pitomec aspoň ke mně.“

Ethan místo odpovědi jen několikrát zamrká, takže pokračuju v přímé palbě: „Nikdy jsem ti nebyla po chuti – a oba víme, že nejde zdaleka jen o ty sýrové kuličky. Pamatuješ na Den nezávislosti, kdy ses ani nedotkl mého arroz con pollo, což mi po pravdě nevadí, protože to byla jen tvoje škoda. Prostě jsem ti jen chtěla říct, že Ami je pro Danea ta pravá.“ Vyčerpáním mi padají ramena a mám pocit, že se každou chvíli zhroutím.

„Bezva.“

Ethan reaguje tímhle jediným slovem. A pobaveně nevěřícným smíchem, který rychle tlumí dlaní.

„Je to jen moje teorie,“ dodávám smířlivěji.

„Takže teorie.“

„Vysvětlující, proč mě evidentně nemáš rád.“

Ethan se na mě dívá se svraštělým obočím. „Proč tě nemám rád?“

„Takže teď hodláš jen opakovat všechno, co řeknu?“ Vytahuju seznam, který jsem si smotala kolem své malé družičkovské kytičky, a mířím s ním na Ethana. „Protože jestli mi nemáš co říct, mám spoustu práce.“

Následuje několik dlouhých vteřin rozpačitého ticha, jako by si Ethan dával pracně dohromady spoustu věcí, které jsem mu řekla tak před sto lety. „Poslouchej, Olive, víš, že mluvíš jako úplně bláznivá ženská?“

máma podala Ami sklenku šampaňského a nejspíš je tu někdo, kdo ji má na svém seznamu, protože ačkoli vidím, jak Ami postupně upíjí, sklenka je skoro neustále plná. Což znamená, že z dokonalé, pečlivě naplánované, poněkud formální oslavy se postupně stává příjemný večírek. Zdvořilý hovor je čím dál hlučnější a postupně si začínám připadat jako v klubovně vysokoškolského bratrstva. Hosté se hrnou k bufetovému stolu s plody moře, jako by nejmíň týden nejedli. Ještě se ani nezačalo tančit a Dane už hodil motýlka do fontány a vyzul si boty. Fakt, že to Ami nevadí, beru jako měřítko jejího stavu opilosti.

Ve chvíli, kdy konečně dojde na přípitky, uklidnit alespoň polovinu sálu je takřka nadlidský výkon. Ethan několikrát zacinká vidličkou o sklenku, a když celková hladina hluku nijak neklesá, prostě se pustí do řeči, bez ohledu na to, jestli ho někdo poslouchá.

„Je mi jasné, že většina z vás bude muset brzy na toaletu,“ říká do obřího chlupatého mikrofonu, „takže budu stručný.“ Hosté se o něco zklidňují a Ethan pokračuje. „Popravdě si nemyslím, že by Dane chtěl, abych tu dnes mluvil, ale vzhledem k tomu, že jsem nejen jeho starší bratr, ale taky jeho jediný přítel, nemá jinou možnost.“

S překvapením slyším, jak se hlasitě směju. Ethan se na okamžik odmlčí a věnuje mi překvapený pohled.

„Jmenuji se Ethan,“ pokračuje v přípitku a zvedá dálkový ovladač, který ležel kousek od jeho talíře. Na plátně za našimi zády se postupně objevují snímky Ethana s Danem z doby, kdy byli ještě malí kluci.

„A nejsem jen nejlepší bratr, ale taky nejlepší syn. Každopádně jsem moc rád, že tu máme v tento slavnostní den kromě spousty přátel a celé rodiny taky dostatek alkoholu. Jestli jste viděli tu zásobu v baru, určitě je vám jasné, že někdo by měl dohlídnout na Aminu sestru, protože pokud to přežene, všichni uvidíme, co má pod tou zelenou parádou,“ pokračuje Ethan a obrací se na mě se škodolibým úsměvem. „Určitě si pamatuješ na zásnubní večírek, Olivie. A pokud ne, já ano.“

Než stačím sáhnout po noži, Natalia mě chytá za zápěstí.

Dane se přidává opileckým „Paráda!“ a hlasitě se své trapné poznámce směje. Kéž by se skutečně dalo vraždit pouhým pohledem. (A jen tak mimochodem, na oslavě zásnub jsem se nesvlékala. Jen jsem si lemem šatů párkrát otřela čelo. Bylo hrozné horko a z tequily se vždycky hrozně potím.)

„Když se podíváte na některé z těchhle rodinných fotografií,“ slyším Ethana, který ukazuje za sebe do míst, kde jsou Ethan a Dane jako náctiletí kluci na lyžích (přičemž oba vypadají jako geneticky dobře vybavení pitomci), „pochopíte, že jsem byl odjakživa typický starší bratr. Jako první jsem byl na táboře, první jsem řídil auto a první jsem taky přišel o panictví. Což ale bohužel nemůžu fotograficky doložit.“ Poslední poznámku Ethan doprovází šibalským mrknutím a místností se šíří vlna pobaveného smíchu. „Ale Dane byl první, kdo našel skutečnou lásku.“ Hosté se spojují do dlouhého společného vzdechu. „A mně nezbývá než doufat, že jednoho dne budu mít štěstí a najdu někoho, kdo bude aspoň zpola tak skvělý jako Ami. Dobře se o ni starej, Dane, protože do téhle holky nikdo z nás nevidí.“ Ethan se natahuje pro sklenku se skotskou a spolu s jeho se ke stropu k přípitku zvedá bezmála dvě stě paží. „Oběma vám moc gratuluju a teď se dejme do pití.“

Ethan si sedá na židli a otáčí se ke mně. „Bylo to podle tebe dostatečně připravené?“

„Bylo to skoro kouzelné,“ říkám a dívám se mu přes rameno. „Nejspíš to bude tím šerem. Počkám, až se probudí skutečný Ethan.“

„Ale no tak, přece ses smála.“

„Taky mě to překvapilo.“

„Každopádně teď by ses měla předvést ty,“ rukou mě pobídne, abych se zvedla. „Nechci na tebe tlačit, ale zkus se pokud možno neztrapnit.“

Natahuju se pro telefon s uloženým proslovem a snažím se co nejvíc potlačit obavy v hlase. „Sklapni, Ethane.“

Podaří se mi vstát a jsem se sebou spokojená.

Ethan se místo odpovědi směje a naklání se nad talíř, aby si ukrojil sousto kuřete.

Rozhlížím se po hostech a místností se rozléhá rozpačitý potlesk.

„Všechny vás zdravím,“ začínám, a když mikrofon zapiští, až si všichni s trhnutím zakrývají uši, rychle ho odtahuju od pusy a s nejistým úsměvem ukazuju směrem k sestře a svému čerstvému švagrovi. „Takže to skutečně udělali!“

Dane a Ami si vyměňují sladký polibek a hosté je za to odměňují nadšeným výskáním. Už dřív jsem je sledovala, jak tančí na Aminu oblíbenou písničku „Glory of Love“ od Petera Cetera, a celkem úspěšně při tom odolávala Diegovu upřenému pohledu, kterým se se mnou chtěl na dálku podělit o svůj názor na Amin nechvalně vyhlášený hudební vkus. Nic dokonalejšího jsem nejspíš v životě nezažila: dívala jsem se na své dvojče v nádherných svatebních šatech, s časem a pohybem mile rozcuchanými vlasy a šťastným úsměvem v tváři.

Do očí se mi znovu derou slzy, takže sotva vidím na tlačítko aplikace s poznámkami. Nakonec ale přece jen pokračuju.

„Pro začátek bych chtěla všechny, kdo mě neznají, ujistit, že nejsou opilí a nevidí dvojmo, protože ve skutečnosti jsme s Ami dvojčata. Jmenuju se Olive, nikoli Olivia,“ během krátké pauzy se obracím pohledem dolů k Ethanovi, „a jsem kromě nejoblíbenější sestry nově taky nejoblíbenější švagrová. Když Ami poznala Danea –,“ na obrazovce mobilu se objevuje textovka od Natalie a na chvíli mě vyvádí z míry.

V těch šatech máš vážně skvělý prsa.

Vidím, jak mi od stolu ukazuje palec, a rychle zprávu mažu.

„– mluvila o něm způsobem, jaký jsem od ní nikdy–“

Jakou máš velikost podprsenky?

Taky od Natalie.

Zbavuju se i téhle zprávy a co nejrychleji se snažím najít ztracenou nit. Ráda bych věděla, kdo další posílá esemesky člověku, který má proslov a čte ho z telefonu. Myslím kromě členů mé rodiny.

Krátce si odkašlu. „– mluvila o něm způsobem, jaký jsem od ní nikdy předtím neslyšela. Okamžitě mi bylo jasné –“

Nevíš náhodou, jestli je Daneův bratranec volný? Nebo jestli by se kvůli mně neuvolnil… ;)

Posílám Diegovi varovný pohled a vztekle prstem přejíždím po obrazovce.

„– okamžitě mi bylo jasné, že je pro ni něčím výjimečný a že si s ním skvěle rozumí. Takže –“

Přestaň se tak strašně šklebit.Vypadáš, jako bys měla zácpu.

Samozřejmě moje matka.

Likviduju další nevítanou zprávu a snažím se pokračovat v přípitku. Ethan se vedle mě samolibě zaklání s rukama za hlavou, a aniž bych se na něj dívala, cítím, jak se spokojeně kření. Vím, že musím mluvit dál – tenhle boj prostě nesmím prohrát –, ale po dalších dvou slovech mě zastavuje bolestné chroptění.

Všichni hosté se obracejí k Daneovi, který se sklání nad stůl a křečovitě si tiskne břicho. Ami mu pokládá ruku na rameno a starostlivě se k němu sklání. Víc ale nestihne. Dane si zakryje pusu rukou a přes prsty mohutným proudem zvrací na moji sestru a její nádherné (bezplatné) svatební šaty.

Třetí kapitola

Daneova náhlá nevolnost nemůže být důsledkem přemrštěné konzumace alkoholu, protože dceři jedné z družiček je teprve sedm, a poté co stejná nehoda postihne také Ami, která samozřejmě zvrací zpět na Danea, večeři neudrží ani malá Catalina. Nával nevolnosti se místností šíří jako požár. Ethan se zvedá ze židle a po pár rychlých krocích se zastavuje u jedné ze stěn. Spěšně ho napodobuju. Taky mi připadá, že tenhle chaos bude nejlepší sledovat maličko z odstupu. Kdyby se něco podobného odehrávalo na filmovém plátně, připadlo by mi to komicky nechutné. Jenže když vidím, jak zvrací lidé, s kterými jsme si před chvílí cinkali skleničkami, objímali se a občas se i líbali, působí to takřka děsivě.

Po sedmileté Catalině zvrací Amin spolupracovník z nemocnice a jeho žena, Jules a Cami, pár lidí v zadní části místnosti, u stolu čtyřicet osm, a pak máma, Daneova babička, dívka s květinami, táta, Diego…

Po chvíli ztrácím přehled, protože se to valí jako lavina. Místností se rozléhá řinčení porcelánu, protože jeden z hostů právě zasáhl nešťastného číšníka. Pár lidí se pokouší zmizet a v křečovitém předklonu a s hlasitým sténáním míří k toaletě. Ať už je to cokoli, zdá se, že se to snaží jakýmkoli způsobem a otvorem dostat z těla; nevím, jestli mám zděšeně ječet, nebo se smát. Nezdravě zelenou barvu mají i lidé, kteří nezvrací a neúčastní se závodů ve sprintu k záchodkům.

„Tak hrozný tvůj proslov vážně nebyl,“ slyším Ethana, a kdybych se nebála, že mě pozvrací, nejraději bych ho pořádnou herdou vystrčila z našeho malého ostrůvku bezpečí. Ze všech stran k nám doléhají dávivé zvuky a postupně nám dochází, co se kolem nás děje. Pomalu se k sobě otáčíme a vyměňujeme si udivené pohledy. Ethan mi upřeně hledí do tváře a já ho napodobuju. Všímám si, že má naprosto přirozenou barvu, bez sebemenšího nádechu zelené.

„Je ti nějak nevolno?“ ptá se klidným hlasem.

„Myslíš jinak než z toho, co vidím? Nebo z tebe? Není.“

„A co takhle průjem?“

Místo odpovědi na něj chvíli vyjeveně zírám. „Vážně nechápu, jak to, že žiješ sám?“

A místo, aby byl spokojený, že mu není špatně, Ethan se šklebí jako ten nejsamolibější pitomec na světě. „Takže jsem měl nakonec s bufetem a spoustou bakterií přece jen pravdu.“

„Na otravu z jídla to přišlo moc brzy.“

„To není tak jisté,“ oponuje Ethan a ukazuje k tácům s ledem, které ještě před chvílí tížila záplava krevet, škeblí, makrel, kaniců a zhruba dalších deseti exotických druhů ryb. „Vsadím se…,“ Ethan zvedá prst, jako by zkoušel, odkud fouká vítr, „že tohle je ciguatera.“

„O tom jsem nikdy neslyšela.“

Ethan se dlouze nadechuje, jako by si chtěl naplno vychutnat tenhle úžasný okamžik a jako by necítil ten hrozný zápach, který se line z dávno přeplněných toalet v chodbě. „Nikdy v životě jsem nebyl tak rád, že nesdílím všeobecné nadšení pro bufetové občerstvení.“

„Asi chceš říct: Mockrát děkuju, Olive, žes mi zařídila porci pečeného kuřete‚ že ano?“

„Mockrát děkuju, žes mi zařídila porci pečeného kuřete, Olive.“

Samozřejmě mám radost, že nezvracím, ale současně jsem naprosto zděšená.

Tohle měl být Amin vysněný den. Posledního půl roku strávila většinu času jeho přípravou a plánováním a nakonec se dočkala zážitku, který se vyrovná snad jen výletu do světa plného hořících zombie.

Takže dělám jedinou věc, která mi v dané chvíli přijde jako má povinnost: mířím k sestře, přehazuju si její ruku kolem ramen a opatrně jí pomáhám na nohy. V takovém stavu by nevěstu neměl nikdo vidět: celou od zvratků – vlastních a Daneových – a s rukama na břiše, jako by čekala další nehodu na opačném konci.

Spíše se potácíme než jdeme – ve skutečnosti ji za sebou napůl vláčím –, takže když ucítím, jak se mi vzadu trhají šaty, stále jsme teprve v půli cesty k východu.

• • •

jakkoli se mi to přiznání příčí, Ethan měl opravdu: naši svatební hostinu skutečně zničilo cosi jménem ciguatera, tedy otrava z plodů moře a ryb. A dodavatel občerstvení je podle všeho z obliga, protože nejde o důsledek špatné přípravy – kontaminované ryby můžete vařit celý den a stejně z nich toxickou látku nedostanete. Na Googlu jsem se dočetla, že příznaky téhleté otravy mohou trvat řadu týdnů nebo i měsíců. Takže jde o naprostou katastrofu.

Velkou večerní svatební oslavu, která se měla konat v domě tety Sylvie, jsme z pochopitelných důvodů zrušili. Už se vidím, jak celý zítřejší den strávím balením a zmrazováním neskutečného množství jídla, jehož přípravě jsme věnovali celé tři dny; po tomhle zážitku po něm nikdo pořádně dlouho toužit nebude. Pár hostů odvezli do nemocnice, ale většina odešla trpět o samotě domů nebo do hotelového pokoje.

Dane je ve svém apartmá; máma se naklání nad záchod v sousedním pokoji a otec byl vykázán na toaletu ve vstupní hale. Podle máminy esemesky mám dohlédnout, aby nezapomněl dát obsluze spropitné.

Z nevěstina apartmá se stala svého druhu stanice první pomoci. Diego leží na podlaze v obývacím pokoji a k hrudi si tiskne odpadkový koš. Natalia a Jules mají každá vlastní kbelík – pozornost hotelu – a obě se choulí v novorozenecké poloze na opačných koncích pohovky. Ami kňučí jak štěně a snaží se vysoukat z dokonale promočených svatebních šatů. Se šaty jí pomáhám, ale spodní prádlo si aspoň prozatím musí nechat na sobě. Jediné štěstí je, že nemusím být v koupelně; ty zvuky, které z ní vycházejí, by vážně nikdo neměl o svatební noci slyšet.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nelíbánky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.