Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 577. publikaci.

Redakce textu Ondřej Horák.

Jazyková korektura Ivana Trefná.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Grafická úprava, návrh obálky a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na přebalu použita fotografie

z archivu Elišky Krausové.

Na zadní straně přebalu použita fotografie

Michaela, Elišky, Ivana, Jana a Boženy Krausových

od Dagmar Hájkové z roku 2008.

Příprava elektronický formátů KOSMAS.

© Vladimír Kroc, Eliška Krausová, 2021

Foto © archiv Elišky Krausové, archiv Vladimíra Kroce,

archiv Blackwits, 2021

Foto na zadní straně obálky © Dagmar Hájková, 2008, 2021

© PROSTOR, 2021

ISBN 978-80-7260-484-5

Věnováno drobné dámě,

bez jejíhož všednodenního hrdinství

by se popsané osudy neodehrály,

paní Boženě Krausové (1915–2008)

„Za svou záchranu děkuji především své drahé ženě.

Její obětavost a vytrvalost mohu ocenit vlastně až nyní, protože teprve teď jsem poznal, jak těžký byl život doma.

Její cesta do Osvětimi v říjnu 1944 a její spolupráce na přípravě našeho útěku jsou příkladem největší statečnosti…“

Ota Kraus: Továrna na smrt, 1946

Předmluva

Nejdřív vás zkusmo několikrát elegantně urazí, vyšle dobře mířené jedůvky a tiše se baví vaší reakcí. Když tímto testem projdete, odloží masku lehce arogantní profesorky a dovolí vám krok za krokem vstoupit do jejího světa. Pod zdánlivě drsnou slupkou je totiž křehká duše a nezištné srdce.

Poprvé jsem Elišku Krausovou-Chaves viděl v Praze ve Viole na oslavě osmdesátin jejího bratra, spisovatele Ivana Krause. Na jevišti byli i její mladší bratři, profesor politologie Michael a populární moderátor Jan Kraus. Žasl jsem nad tím, jak graciézně svým sourozencům takříkajíc nic nedarovala a často je brilantně v ostrovtipu překonala. Přes všechno špičkování a slovní pošťuchování bylo naprosto zřejmé, že se všichni respektují a mají se rádi.

V únoru 2020 jsme se štábem České televize vyrazili do Kolumbie natáčet novou řadu série Postřehy odjinud. Věděl jsem, že osud Elišky, která žije v Bogotě už víc než půl století, nemůže v našem vyprávění chybět. Musel jsem ji dlouze přemlouvat, po některých dřívějších zkušenostech přistupovala k novinářům z Čech s apriorní nedůvěrou. Pomohla přímluva Ivana, který mě v e-mailu nazval „dobrým přítelem“. Pravda je taková, že už jsme spolu absolvovali spoustu rozhlasových rozhovorů, ať už dříve na Dvojce v pořadu Jak to vidí nebo později na Radiožurnálu či v Hovorech pro Český rozhlas Plus. Mám všechny jeho knihy a jeho humor mě pokaždé spolehlivě pobaví.

„Pošlu pro vás svého řidiče,“ pravila paní Eliška do telefonu tónem, který nesnese nic než souhlas. Asi vycítila moje tiché rozpaky: „Víte, pane Vladimíre, tady střední třída žije trochu jinak, než je zvykem v Evropě, ale to si řekneme…“

Přivítala nás na Národní pedagogické univerzitě, kde učí francouzský jazyk a kde pětadvacet let vedla sekci mezinárodních vztahů. Přiznám, že to pro mě byl trochu šok: interiéry školy byly značně ošuntělé, objekty posprejované graffiti, celkový dojem nic moc.

Tím víc se tam vyjímala paní Eliška: energická, mimořádně krásná žena aristokratických pohybů a rázných gest s maličko ironickým úsměvem. Kadence jejích slov byla neuvěřitelná. Provázela nás univerzitním kampusem, na klopě elegantního sáčka zapnutý bezdrátový mikrofon a nebohý kameraman, který se marně snažil s námi držet krok, protože natáčel ilustrační záběry, jen ve sluchátkách slyšel: „No, kde se toulá ten váš kolega, já na vás nemám tolik času…“

Nakonec nám věnovala skoro celý den i následující sobotu, kdy jsme natáčeli u ní v bytě na Růžovém vršku. Nechala nám naprosto volné pole působnosti, až se její hospodyně podivovala: „Vy jste jim dovolila, aby šli i do ložnice?!“

„Jen je nechte, ať dělají, co potřebují…“

O jejím životě v Kolumbii, vzdálené rodině, osudovém muži Ignaciovi, univerzitním životě, asociaci ASOČHECA, kterou založila, a spoustě dalšího nám toho navyprávěla tolik, že by to bohatě vydalo na všech třináct dílů našich Postřehů odjinud. Bylo mi líto nepoužitý materiál nechat ležet ladem.

Po návratu domů vypukla pandemie, v Kolumbii s asi čtrnáctidenním zpožděním oproti Česku, a všem nám rázem přenastavila životní rytmy. Náhle jsem měl – nezávisle na vlastní vůli – po asi třiceti letech intenzivní práce spoustu volného času. Přijal jsem to jako výzvu.

Nesměle jsem v e-mailu navrhl paní Elišce, že by mohla vzniknout tato knížka. Zdálo se mi, že bez velkého váhání přijala, a navázali jsme na naše povídání v Bogotě, teď už na dálku, přes oceán.

Musím ocenit styl a krásný jazyk, jímž se i po tolika letech na jiné polokouli Eliška Krausová vyjadřuje.

Dělil nás šestihodinový časový rozdíl, obvykle na moje otázky odpovídala večer bogotského času poté, co splnila svoje pedagogické povinnosti, kterých kvůli karanténě přibylo. A tak se musela naučit vyučovat distančně, online. Bylo znát, že ji to vyčerpává, ale nikdy odpověď na moje otázky neodbyla. Naopak psala vzletně, s osobitým šarmem, vždycky měla na paměti, že každá odpověď by měla gradovat aspoň malou pointou. A tak jsem se těšil, že si ráno přečtu další strhující mikropříběh z jejího života a začlením ho do utěšeně přibývajícího textu. Myslím, že nás ta práce bavila oba stejně, a doufám, že je to na výsledku znát.

Paní Elišce bych chtěl zvlášť poděkovat za otevřenost a téměř bezmeznou důvěru, bez které bychom nemohli nikdy dojít tak daleko.

Jen jsem žasl, jak se – tak nějak mimoděk – objevovaly zmínky třeba o tom, že jako malá recitovala Františku Hrubínovi jeho verše, hrála divadlo s Petrem Svojtkou, Jiřím Ornestem či Radimem Vašinkou, trénovala krasobruslení, chodila do baletu. V Havaně si podala ruku s Fidelem Castrem…

Nekladl jsem si za cíl napsat ucelený životopis, předkládáme vám společné povídání, vzpomínky moudré ženy na události, které jí přinášel osud, zpočátku poněkud záludný: do Bogoty se původně vydala jen na pár měsíců, aby se zdokonalila ve španělštině, nakonec se Kolumbie stala jejím novým domovem.

O tom všem jsou naše Rozhovory přes oceán. Kéž se Vám dobře čtou…

Vladimír Kroc

Pár slov

Jak vyhovět Vašemu přání a napsat krátký odstavec do této knížky?

Těžko.

Ověřil jsem si to už před mnoha lety, když jsem se pokoušel vyjádřit společné chvíle čekání, až to na nás doschne.

Elišku však nešlo ve vzpomínkách polapit jako rodiče a ostatní sourozence.

Nechtěl jsem si příliš vymýšlet a ona toho využila a vysmekla se slovům.

Ivan Kraus

První část

Pan Kraus

Zdá se mi, že máte svoje křestní jméno ráda. Bylo to tak odjakživa? Zajímala jste se o to, kdo vám vybral jméno Eliška?

Za mého dětství Elišky téměř nebyly. Nikdy jsem nepotkala druhou. Líbilo se mi, že jsem jedinečná, a když jsem se začala ptát proč, maminka vždycky říkala: „No přece Eliška Přemyslovna, poslední česká královna…!“ A to se mi líbilo ještě víc. Časem jsem se dozvěděla, jak to vlastně bylo.

Narodila jsem se po válce v atmosféře štěstí a všeobecné radosti. Kolem maminky v porodnici, protože se rozhodla mě pojmenovat ještě tam, byla spousta lidí a všichni se cítili být kmotry. Děda, maminčin otec Vincenc Vlasák, navrhoval jméno Anděla. Teta, matčina sestra, přišla s Annou, další teta, manželka jejího bratra, byla pro Marii.

Naše maminka měla v hlavě Scarlett, protože právě dočetla román Margaret Mitchellové Jih proti Severu a vlastně celý život byla její hrdinkou Scarlett O’Harová. Jenže v tu chvíli, podle jejího vyprávění, si nebyla jistá, zda se vůbec odváží něco takového vyslovit nahlas.

Z nějakého důvodu předtím o jméně příliš nepřemýšlela, s tatínkem o tom nemluvili… Popisovala, jak byla v horečce a náhle se jí vybavila Eliška. Proč, to nevěděla. Vyhrkla: „Bude se jmenovat Eliška!“

A táta se na ni udiveně a dojatě podíval, protože jeho maminka, která zemřela v Osvětimi, byla Eliška. Na to samozřejmě celá ta energická skupina příbuzných nic nenamítala, jen prý velice překvapeně opakovali: „Eliška?“

Nezapomínejte, že jediný opravdový nekatolík tam byl můj otec a oni s něčím podobným nepočítali. Děda – byl vždy galantní – prý rychle řekl: „To je krásné české jméno.“

No a já jsem tedy Eliška Anna Marie Božena. Nevtipkuju, mám to černé na bílém. Děda prý na závěr tiše dodal: „A taky Božena.“ To bylo jméno mojí babičky, jeho ženy, která zemřela během války, ale kvůli zdravotním potížím. Po ní se jmenovala i moje maminka.

Ta však neměla svoje jméno nikdy ráda, ale když vzpomněli jednu babičku, přidali i druhou. Moje maminka se u této příhody naučila několik věcí: že se jménem si musí být předem jista a že nemá zvát nikoho na křtiny. A to napříště dodržela.

Při své vrozené skromnosti jsem si brzy zvykla být jediná. V Kolumbii taky dlouho žádná jiná nebyla, a kolem mě už vůbec ne. Jaké bylo moje překvapení, když po mnoha letech najednou při návštěvě v Praze slyším zvolání: „Eliško!“ Hned se otočím a tam běží nějaké děvčátko. Musela jsem si zvykat, že se Eliška vrátila do českého povědomí, ostatně sám jste toho svědkem.

Je pravda, že mám dceru Elišku. Momentálně u nás žije víc než jednašedesát a půl tisíce žen a dívek toho jména, dnes je mimořádně populární… Znamená to, že jste si vystačila s touto jedinečností a neměla žádné přezdívky?

Neměla jsem, pokud vím, žádné, říkali mi Eli, Ela.

Maminka měla v dospělosti za vzor Scarlett O’Harovou. Kdo byl v dětství a dospívání vaším hrdinou?

Přemýšlím, jestli jsem měla nějaké vzory. Byla jsem obyčejná, normální holka, ani vám nevím… Za mého dětství a mládí jsme neměli televizi, maminka poslouchala rádio, my moc ne. Byla to úplně jiná doba, zajímavé je, že už za našeho Jeníka se to hodně změnilo, přitom jsme od sebe pouhých sedm let.

Mám o sedm let staršího bratra, a to byl pro mě odjakživa poklad. Ivan byl zasněný, jemný chlapec, žádný silák. Musel se o mě starat, brát mě s sebou „na vzduch“, jak říkávala maminka Božena. Celý život jsme bydleli v Kostelní ulici naproti parku, kam jsme chodili „ven“. Ten starší se musel starat o toho mladšího. Takže mě brával Ivan a naučila jsem se ho poslouchat na slovo. Byla jsem hrozně upovídaná odmalička, všechno jsem stále komentovala a jeho to děsně štvalo. On se snažil být tak trochu tajemný, jenže já vždycky všechno vyzvonila. Naučil mě tedy „nic nedonášet“. Už nevím, čím mně pohrozil, ale bylo to účinné, mamince jsem se svěřovala jen s tím, co on povolil. V životě se mi to mnohokrát osvědčilo.

Ivan pro mě – jak si uvědomuju – byl vždycky skoro literární hrdina. Tehdy mi posloužil jako dnes internet či Google. Měla jsem pocit, že ví úplně všechno, hlavně byl ochoten kdykoli odpovídat na moje zvídavé otázky. Na to neměli rodiče čas. On ano. A to mu i zůstalo.

O mnoho let později, když už s námi pár let nebydlel a já byla na univerzitě, fungoval jako poradce a rádce. Byl záchranou, kdykoli jsem něco nevěděla. Pořád jsem chodila s nějakými „intelektuály“, obvykle o rok, o dva roky staršími, jejich tématy byli impresionismus, Sartre, Villon etc… Tvářila jsem se, že jsem v obraze, ale většinou jsem byla úplně mimo. Ivan pro mě byl chodící encyklopedií. Dodnes se obdivuju jeho erudici zejména v literárních tématech, ale nejen v nich. Stěží byste se ho zeptal na jméno, o kterém by vůbec nic nevěděl. Zkrátka, vždycky pro mě byl jistota. Kdo další má tak úžasného bratra?

S rodiči, 1949

Takže žádní literární hrdinové…?

Z těch literárních vzorů mě napadá Vinnetou, náš rudý bratr. Old Shatterhand mi připadal příliš hrubý, zato ten vymyšlený indián byl ideální. To výmluvně dokumentuje, v jaké naivní době jsem žila, daleko od skutečných problémů, plna komunistického elánu všech soudružek, které nás učily, jezdily s námi na školy v přírodě, vedly nás v literárních a divadelních kroužcích. Byla jsem zapsána snad do všech a k tomu jsem krasobruslila, chodila do baletu a nesundávala jsem červený pionýrský a posléze svazácký šátek z krku. To mi vydrželo až do maturity.

Eliška baletí, 1952

O čem jste jako malá snila? Chtěla jste být princeznou nebo se stát kosmonautkou, herečkou, popelářkou či profesorkou francouzštiny?

Napadá mě, že v mém okolí jsme všechny chtěly být princeznami. Nevím, jak se to soudruhům povedlo, ale asi žádná z nás netoužila létat do vesmíru v tak neforemném oblečení, vypadat jako robot. Která kosmonautka nosí na hlavě korunku?

Ta touha být princeznou ve mně bohužel zůstala. Po emigraci jsme se viděli s rodiči poprvé v Baden-Badenu u Ivana po deseti letech. Psal se rok 1978 a to setkání pro mě bylo samo o sobě vyčerpávající. O tom možná ještě později.

Po tom rodinném náporu jsme jeli s mým manželem Ignaciem do Itálie a do Španělska. Pro mě to byl splněný sen a on se vracel do míst svých studií. Provázel mě Florencií, Římem, Benátkami. Jednou v Miláně, na hradě Sforzesco, který vyzdobil i Leonardo da Vinci, jsme se procházeli po obrovském schodišti a já se zasnila, představovala jsem si, kdo všechno šlapal tu dlažbu mnoho století přede mnou… A možná už jsem tu byla, jako někdo jiný, vznešený, kdo tudy kráčel v jiné době… Ignacio začínal být netrpělivý, kamsi spěchal, svěřila jsem se mu se svými myšlenkami.

On na to: „Cítíš se jako vévodkyně Sforzi? Ale pozor: co když jsi tady před staletími drhla to schodiště, po kterém se teď vznášíš…? Tebe ani nenapadne, že bys mohla být v minulém životě služka?“

Strašlivě mě to urazilo a jeho náramně rozesmálo. V podivném smyslu pro humor se podobal mým bratrům. Jsem si naprosto jistá, že jsem ty schody nikdy neuklízela!

Věříte, že existuje něco jako život po životě nebo že jsme žili minulé životy?

Občas jsem mívala tak zvláštní pocit, něco jako déjà vu, že si myslím, že to možné je. Minulé stejně jako budoucí životy. Nic jsem o tom ale nestudovala, snad z obavy, že by mě to příliš pohltilo. Ta myšlenka mě láká, ačkoli v praxi si to neumím nijak představit ani vysvětlit. Je ale hezké si to myslet.

Ještě k těm hrdinům vašeho života. Otec Ota Kraus byl odbojář, prošel peklem lágrů. Podle toho, co jsem o něm četl, to musel být frajer, v tom nejlepším slova smyslu. Viděla jste ho jako hrdinu?

Byl to frajer, tak jsem ho viděla. Táta byl jistota. Měl výborný smysl pro humor a dar nebrat všechno úplně vážně, tedy to, co za to nestojí. Byl rozhodný, někdy tvrdý a přísný – aspoň v dnešních měřítkách –, ale mně to imponovalo. Stejně jako mamince se mi takoví muži líbili.

Možná vyvstává otázka, proč tedy byl mým ideálem Ivan. Jeho jsem mohla obdivovat díky intelektu, táta byl ten, s kým můžete jít životem a ničeho se nemusíte bát.

Podnikal s námi podivné a málo výchovné kousky, ale nás to moc bavilo. Často ho Božena posílala v neděli, alespoň s námi staršími – přece jen měla obavu svěřovat mu to nejmladší dítě –, na procházku, zatímco připravovala oběd. A tak jsme třeba jezdívali tramvají z konečné na konečnou. Nejraději jsme měli jedničku, možná s ní jezdívalo méně lidí nebo dráha byla členitější, to už si nepamatuju, ale tatínek nás učil vyskakovat za jízdy v zatáčkách. V těch starých tramvajích bez automatického zavírání dveří to šlo. Museli jsme se připravit a na jeho výkřik „Kupředu!“ jsme skočili. On poslední, to už tramvaj jela dost rychle… Nevím, jak je to možné, ale nikdy se nám nic vážného nestalo. Nejlíp vždycky skákal Honza. Myslím, že Ivan, o hodně starší, tuto zkoušku odvahy nepodstupoval.

Jindy jsme jeli za Prahu. Auto jsme nikdy neměli, tak vlakem či autobusem…

Proč vlastně? Proč jste nikdy neměli auto…?

Neměli jsme dost peněz. Bylo nás moc, vydělával jenom tatínek. Když minulo nejhorší politické období, mohl odejít z ČKD a začal pracovat pro Státní nakladatelství technické literatury jako šéfredaktor nového časopisu Strojírenská výroba, který založil.

Tam se mu, myslím, vedlo dobře, na tehdejší dobu měl asi i dobrý plat, ale Boženě to obvykle nestačilo. Nějak s tím nevycházela. Není divu: jenom Eliška chodila do baletu, na krasobruslení, později taky na hodiny klavíru, ostatně jako všichni sourozenci, a to všechno platila. Zřejmě aniž by to tátovi oznamovala nebo se s ním radila. On jenom permanentně nechápal, proč měsíční výplata vystačí pouze na čtrnáct dní…

Začal dostávat další peníze za nová a nová vydání svých knih Továrna na smrt a Noc a mlha, ale ani to nestačilo. Zkrátka první auto sehnal až náš Jeník, ale to bylo v sedmdesátých letech, kdy už jsem tam nebyla. Automobil nám ale nechyběl, mě ani nenapadlo se o nějaký zajímat, což mělo za následek, že jsem se nikdy nenaučila řídit, nijak mě to nelákalo. Ve dvaadvaceti jsem dorazila do Kolumbie a našla si šikovného manžela, který se postaral o to, abych měla vždy vlastního řidiče.

Ivan, Božena, Eliška, Ota a Míša Krausovi, květen 1953

Dobře, takže jste se vlakem či autobusem vydávali s tatínkem na výlety za Prahu…

Procházeli jsme se po krajnicích a táta zavelel: „Jdeme na oběd!“ To znamenalo vylézt na stromy podél silnice a pustit se do ovoce. Obvykle to bývalo v období třešní. Domů jsme se vraceli unavení, špinaví, veselí a upovídaní. Maminka nechtěla věřit našemu vyprávění.

Nikdy nás nevedl na výstavu nebo do divadla, to, jak říkal, nebyl jeho úkol.

Byl to prostě táta, nehleděla jste na něj jako na titána, který se vzepřel peklu…

Vůbec ne. On o tom vyprávěl tak běžným způsobem, že nás mnohdy bavil. Jak chutná myš v polévce, když je to jediné maso za léta… Jak vyzrát na esesáka… Nikdy jsme ho nepovažovali za hrdinu. Někoho důležitějšího, než jsou jiní. U nás to oba – i maminka, která toho za války taky zvládla hodně – brali jako součást jejich i naší historie, na kterou se nesmí zapomínat, ale ani v ní příliš často pobývat.

Když jsem si sehnala první opravdu krásnou letní brigádu na Karlštejně jako vícejazyčná průvodkyně zahraničních turistů – vidíte, zas je tam někde ta skrytá princezna –, byla jsem strašně hrdá. Kvůli velkému zájmu nebylo snadné tu práci získat. Pyšně jsem to oznamovala u večeře, kde se každé rodinné téma znevažovalo a probíralo za všeobecného posměchu.

Tatínek suše řekl: „Ale prosím tě, mohla bys jet se mnou do Osvětimi a provázet cizince v muzeu.“ Na to jsem mu s opovržením odpověděla, že snad nemyslí vážně, že bych já jela do koncentráku! Božena to urovnala otázkou, jak chceme srovnávat hrad Karla IV. s nacistickým vězením, a ještě k tomu v Polsku?!

Takže já viděla Auschwitz teprve s Ignaciem, který ho chtěl stůj co stůj navštívit. Samozřejmě s tátou jako průvodcem. Považoval to za velkou čest, že tam může jet s někým, kdo všechny ty hrůzy přežil. Já takhle vůbec nepřemýšlela, což byl důsledek jejich výchovy.

Ivan, Michael, Eliška, 1951

Připadá mi, že maminka je nedoceněná hrdinka. Ve čtyřicátém zůstala sama s ročním Ivánkem, z Prahy se musela odstěhovat do Libčic a potom vychovala celkem pět dětí. Kdo měl doma hlavní slovo?

Ano, maminka je opravdu nedoceněná hrdinka. Teď, když se v rodině scházíme, abychom vzpomínali a doplňovali „naši historii“, se ukazuje, že ji každý máme ve vzpomínkách trošku jinak. Co všechno byla schopna udělat pro přežití svého synka a manžela během těch pěti let! Ona sama mnohé z toho, co dělala, považovala za jediné možné, ale bez ní by nebylo nic.

Eliška v Letenských sadech, 1949

Co všechno byla maminka ochotna podstoupit, vydržet, snést?

Ivanovi bylo třináct měsíců, když si gestapo 2. dubna 1940 přišlo pro tatínka, snad na udání vlajkařů – Vlajka byla za okupace kolaborantská organizace –, odvedli ho k výslechu a vrátil se v květnu 1945. Maminka zůstala bez pomoci. Tchán ji odvezl do Libčic nad Vltavou, kde bydleli. Nebyli si nijak zvlášť blízcí, nikdy podobné soužití neplánovala, ale neměla na vybranou. Naštěstí rychle našla práci v jedné německé firmě. Vystudovala totiž německou obchodní školu, znala i německý těsnopis, takže to pro ni nebylo těžké.

Problém byl s vězněným manželem, ale svěřila se šéfovi, který byl sice Němec, leč nebyl to nacista a v některých směrech později naši odbojnou maminku dokonce podporoval.

Božena se od začátku snažila zjistit, kde je táta, a vždycky našla nějaký způsob, jak sledovat jeho přesuny z vězení do vězení. Nějaký čas byl v Hamburku, podařilo se jí za ním přijet, ale nešťastnou náhodou zrovna v čase bombardování, které v Čechách do té doby nezažila, a tátu mezitím odvezli jinam.

Putoval po vězeních, potom po koncentrácích. Byl v Dachau, v Sachsenhausenu, v Neuengamme a později, od listopadu 1942 v Osvětimi a Birkenau. Na závěr pak v Buchenwaldu. Psal a ona začala posílat balíky s jídlem a vším potřebným podle platných zákonů.

Brzy ráno vyjížděla z Libčic vlakem do Prahy a vracela se večer. Až do té doby, kdy prarodiče museli nastoupit do Terezína. Odjeli a Ivánek zůstal sám. Hlídala ho sousedka do chvíle, kdy dostala strach. Ivánek byl přece jen „smíšené“ dítě. Maminka hledala pomoc v Praze, vozila ho ráno s sebou, v jednom obtížném období ho nechala u svých rodičů ve vesnici Chvojenec, ale bylo to pro ni vyčerpávající, měla o něj strach. Potřebovala vydělávat, začala totiž posílat balíky taky do Terezína, Otovým rodičům…

A navíc se seznámila se dvěma mladíky, odbojáři, kteří chtěli světu ukázat, co se děje v koncentračních táborech. Hledali důkazy a mapy, aby je doručili do Švýcarska. Božena se samozřejmě zapojila.

Babička Eliška, Ota, Božena a Ivan, březen 1940

To je ten neuvěřitelný příběh, kdy se vydala do Osvětimi?

Údajně jakýsi muž, který tam docházel za prací, byl schopen vynést plány Osvětimi v zubní pastě. Božena se s ním měla setkat. Svěřila se s tím německému šéfovi, který se pochopitelně vyděsil, ale doporučil jí, ať si koupí jízdenku do jiné stanice, aby nebyla nápadná, a že se má chovat jako naivní holka, která jede za strýčkem…

Božena se tedy vydala na cestu a dorazila k bráně Osvětimi. Dotyčný samozřejmě nikde, buď se zalekl, nebo na něj přišli, už se neozval. Ona došla pěšky k vrátnici a ptala se na „strýčka“ uvnitř… Vojáci na ni hleděli s údivem a poněkud pobaveně, nakonec jí oznámili, že smí jít dovnitř, ale že musí na bráně nechat osobní doklady.

Vyprávěla mi, že teprve tehdy dostala strach. Nesměle špitla: „Doklady? Ale až se budu vracet, tak mi je zase vrátíte, že…?“

Na to prý jeden z nich se smíchem odpověděl: „No, uvidíme, jestli se budete vracet…“

Zmocnila se jí hrůza. Doklady z ruky nedala a jen zakoktala, že na strýčka raději počká tam a začala pomalu couvat… Oni ji naštěstí nechali, pomalu se vzdalovala od brány, nohy se jí třásly a vtom uviděla, jak přichází zástup vězeňkyň v pruhovaných mundúrech, zřejmě se vracely z nějaké práce mimo tábor. Šly bezhlesně v zástupu, oholené hlavy skloněné, a jak říkala Božena, v očích neměly nic. Prázdno. Byly jakoby vyhaslé, kolem nich esesačky se psy…

Stála tam, třásla se hrůzou, vytáhla nějaký chléb z tašky, předstírala, že obědvá, zuby jí tak drkotaly, že nebyla schopná kousat. Chvěla se hrůzou z obavy, že ji některá z dozorkyň přidá k zástupu. Nikdo si jí nevšiml, když se vzpamatovala, šla zpátky na vlak do Prahy.

Internované rodině ale pomáhala dál. Sama moc nejedla, aby za potravinové lístky shromáždila něco do balíku.

Jednou – jako vždycky časně po ránu – utíkala na vlak v Libčicích, už se rozjížděl, ona skočila na stupátko, smekla se jí noha a spadla pod soupravu! Na poslední chvíli stačila uhnout hlavou z kolejí a vlak jí těsně minul. Vstala, vrátila se na perón a čekala na další spoj. Trochu ji bolela hlava, ale nepřikládala tomu žádnou váhu. Pár let po válce byla na jakémsi vyšetření a lékař se jí ptal, kdo jí léčil tu přeraženou krční páteř… Až po nějaké době si vzpomněla, že spadla pod vlak. S léty s tím měla bohužel problémy, naštěstí existovaly lázně, čehož jednou či dvakrát mohla využít.

Dlouhá léta jsme poslouchali o hrůzách, kterými prošli ti, co byli v koncentrácích, ale už méně jsme se zajímali o ty, kteří zůstali a museli žít a viděli vše z druhé strany, což rovněž nebylo snadné. Teprve jako dospělí jsme se víc začali ptát. Jenže tím, jak jsme se rozjeli do různých koutů světa, jsme se taky ptali na různá období, takže celistvý příběh skládáme do mozaiky společně teprve teď. Jak to bývá, mnohé fragmenty chybějí, vyvstávají nové otázky a potřeba upřesnění, jenže pamětníci už odešli. Snažíme se to dávat dohromady mezi námi, podle vzpomínek každého z nás…

Božena a Ivan, 1944

Po válce prý maminka měla problémy s tím, že podle udání za protektorátu „mluvila příliš často německy“. Co o tom víte?

Je to historka, kterou mám zprostředkovanou z Ivanovy knížky Číslo do nebe. Můžu vám kousek přečíst.

„Něco se zjistilo,“ řekl úředník otci.

„Co?“ chtěl vědět otec.

„Na něco se přišlo.“

„Na co?“ ptal se otec.

„Na něco, co se nemělo,“ řekl muž.

„Co se nemělo?“ divil se otec, který vůbec nechápal, oč jde.

„Mluvit moc často německy!“ řekl konečně úředník a podíval se vážně na otce, který tou dobou už měl pocit, že poválečná čeština je jiná než ta, kterou lidé užívali před válkou…

Kousek přeskočím… Otec se tedy dozvěděl, že jeho žena prý mluvila za války nevhodně často německy…

Uvědomil si, že matka nejen německy mluvila, ale taky psala, a dokonce i telefonovala, když byla za války zaměstnána jako sekretářka u německé firmy, když české firmy s neomezeným počtem českých slov ji odmítly zaměstnat, protože měla muže ve vězení. Napadlo ho, že dík matčinu zaměstnání mohl dostávat balíčky a mohl přežít, což bylo dobré hlavně k tomu, aby teď stál na úřadě před člověkem, který dostal zřejmě udání psané perfektní češtinou a který počítal povolená německá slova…

A pak začal váš tatínek honit zaměstnance bytového úřadu kolem stolu. Kdysi jsem to četl…

Šlo o to, že naši sháněli po válce bydlení a úředník pod různými záminkami nechtěl mému otci vyhovět, až maminka přišla s tím, že je těhotná, jenže byrokrat si žádal lékařskou zprávu. Nakonec jeden doktor podlehl a potvrzení jí vydal poté, co se před ním rozplakala. A Ivan ve svém textu píše, že otec prý dostal strach, aby doklad nepřivedl lékaře do nesnází. Ještě jedna citace z povídky Klášterní ulice:

Pomohla však sestra Eliška.

Kde se vzala, tu se vzala.

Narodila se včas a zbavila rodiče starostí s úřady.

Bylo to od ní hezké, a když se dozvěděla, jaké má zásluhy, byla na svůj čin pyšná a jen litovala, že to už nevěděla dříve.

Prý by trvala na tom, abychom jí v bytě odhalili pamětní desku.

Krasobruslařka Eliška, listopad 1954

Zatím jsem si nedokázal udělat obrázek, kdo byl skutečnou hlavou rodiny…

Mám pocit, že každý z těch dvou, našich rodičů, měl zcela vyhraněný terén na společném „hřišti“. Ona samozřejmě doma vládla. Rozhodovala o nás a táta jí tuto pravomoc rád přenechával. Od něj požadovala finance, někdy i dost tvrdým způsobem. Snad to souvisí s tím, že Božena nikdy neměla vztah k penězům. Pro ni to byl opravdu jen potištěný papír, který potřebovala, a čas od času nevěděla, proč jí chybí. Opovrhovala jimi, proto je utrácela tak rychle. A to až do konce života, kdy už místo tatínka jsme se všichni snažili jí finance dodávat, nejvíc Honza, který se pro ni stal pokračovatelem toho mužského rodinného elementu. Velice velkoryse, bez otázek, jí vždycky vyhovoval. Víc, než bylo zapotřebí, víc, než sama požadovala. Velmi jí to imponovalo: „Honzík umí vydělat peníze a neskrblí jako tatínek,“ to byla její obvyklá věta.

Je třeba dodat, že maminka nikdy neutrácela jen pro sebe, z rozmařilosti. Naopak na sebe zapomínala, ve stáří, když už byla sama, opomíjela nákupy, vynechávala jídlo. Vždycky myslela víc na druhé než sama na sebe.

Zdá se mi, že táta rozhodoval o podstatných věcech. Alespoň navenek nebo on sám to tak asi viděl.

Ve skutečnosti to byl propletenec. Když jsme dorůstali, ukázalo se, že jsme samostatní lidé a začínali jsme mít autonomní a někdy protichůdné názory.

Ivan nechtěl studovat technický obor, a tak se otci postavil. S tím táta vůbec nepočítal. Přinutil ho tedy jít na dva roky na vojnu. Doslova přinutil. Božena v tu chvíli nedokázala prvorozeného ubránit. Bratr se pokládal za mladého básníka a chtěl studovat FAMU. Táta prohlásil, že v rodině nebude komedianty trpět! Netušil, jak se podobné věty mohou vymstít.

Ivouš narukoval a přestal na otce ostentativně mluvit. Po Boženě jsem tím trpěla nejvíc já, přestože mi bylo teprve jedenáct. Když přijel na dovolenku, chodil v uniformě, kterou jsme všichni obdivovali, předstíral tvrdého chlapáka, u stolu u večeře, když se ho chtěl táta na něco zeptat, obracel se na mě: „Eliško, zeptej se svého bratra…“ Ivan odpovídal na otázky, aniž by na něj pohlédl. Taková zvláštní hra, kterou jsme všichni přijali, a nikdo se neodvážil vystoupit ze svojí role, dokonce ani Božena ne.

Musel to pro otce být šok, když jste se vytasila s tím, že chcete studovat herectví…

Přesně, potom jsem přišla na řadu já, která chtěla studovat DAMU. Rok jsem se na přijímačky intenzivně připravovala. Otec o tom neměl tušení. Všichni ostatní to se mnou prožívali, jenže pak mi přišlo úřední oznámení, že jsem se v talentovkách dostala na dvanácté místo, berou ale jen deset uchazečů.

Táta si to přečetl a ptal se mě: „Proč nestuduješ vysokou chemickou? Zemědělství má budoucnost, ty seš dobrá studentka, dej na mou radu.“

To bylo ve čtyřiašedesátém. Zpupně jsem odpověděla, že půjdu na rok do ČKD a potom to znovu zkusím na herectví. Když se zeptal, co chci ve fabrice dělat, odpověděla jsem, že to samé, co on v padesátých letech… lokomotory. Sice jsem tím získala jeho respekt, ale Božena se zhrozila, protože věděla, jak jsem tvrdohlavá. Možná ve mně uviděla sebe samu.

Společně mě přesvědčili, abych šla studovat filozofickou fakultu a vybrala si nějaký hezký jazyk. Aspoň na rok, potom že to můžu na DAMU znovu zkusit.

Jediný, kdo tátu vlastně poslechl, byl Miška, který nikdy neprojevil zájem o nějaké komediantství. Po mnoha letech se táta s údivem svěřil, jak ten nevzdělaný Jeník může mít úspěch, a dokonce solidně uživit rodinu. Podle něj byl svět naruby.

Často o mamince mluvíte jako o Boženě. Proč? Nezasvěcenému to může znít poněkud tvrdě…

Je to komplikované, pořádně vlastně nevím. Když nad tím teď přemýšlím, Božena jsem jí začala říkat já. Myslím, že Ivan to v životě neudělal a ostatní bratři asi taky ne, ale Kateřina ano. Její jméno jsme používaly jen my, holky. U mě to bylo zřejmě dáno onou symbiózou, časem jsme se stávaly víc kamarádkami nebo sestrami, spíš než bych zůstávala v postavení dcery.

Všechno jsme spolu prožívaly, musela jsem pomáhat s mladšími sourozenci, jako bych byla mnohem starší než ve skutečnosti. Od padesátých let se rodiče pozvolna vzdalovali od bývalých přátel a kamarádů, táta pracoval dnem a nocí, Božena nás měla pět, možná to bylo dáno i tou schizofrenní dobou, nedůvěrou a strachem z okolí, lidé se uzavírali sami do sebe.

Ona neměla žádnou kamarádku. Někdy se mi ve škole posmívali, protože já, která jsem naopak těch kamarádek měla spoustu, jsem mezi ně vtahovala i Boženu. Když jsme se o něčem domlouvaly, na všechno jsem odpovídala: „Zeptám se doma, poradím se s Božkou…“ Kamarádky tvrdily, že se s ní o ničem radit nemusím, ba naopak, doma prý nic říkat nemám.

Těžko se to vysvětluje. Náš vztah s Boženou byl tak speciální, dokonce i přes dlouhá léta odloučení, že si se mnou domlouvala, jak to má vypadat, až zemře. Co tam smí a nesmí být, jak se má odehrát pohřeb, a zadala mi spoustu úkolů, které dodnes plním.

18. května 2020 v Česku skončil nouzový stav, Český rozhlas oslavil 97 let existence a rozvětvená rodina Krausových po celém světě si připomněla 75 let od návratu tatínka z koncentráků. Dokážeme se vžít do atmosféry té doby? Umíme si ji představit? Vyprávěli vám o té radosti rodiče, bratr Ivan?

Nijak zvlášť jsme se o tom nebavili. Otce jsem to nikdy neslyšela popisovat. Božena vyprávěla, jak se vyděsila, když jí klepali ráno na okno v Libčicích a volali: „Vezeme vám tátu!“

Zprvu byla nedůvěřivá, mohlo jít o způsob, jak se do domu chtěly vetřít všelijaké živly, ale když viděla, že stojí před domem, po těch více než pěti letech, nemohla věřit vlastním očím. Přiznala se mi, že nedokázala pochopit, že vypadá stejně, jako když odešel. Ani vyhublý, ani zarostlý, ani starší… V tu chvíli jí nedošlo, že od osvobození koncentračních táborů uplynulo několik týdnů a přeživší se dostali z nejhoršího.

Byla to směsice pocitů: čekala na něj, ale už pár měsíců nepřicházely žádné zprávy a poslední dopis byl vlastně na rozloučenou. Táta tušil, jak bude vypadat likvidace koncentráků, od jiných spoluvězňů měl zprávy, že Němci definitivně prohrávají na všech frontách, utíkají a snaží se zahlazovat po sobě stopy. Šance na přežití nebyla velká.

Jak rychle k sobě našli cestu dlouho nepřítomný otec a malý synek?

To velké překvapení nejvíc zasáhlo šestiletého Ivouška. Bylo to dítě tiché, možná trochu bázlivé, maminka ho pořád přes den někde schovávala, u různých lidí, stále poslouchal napomenutí, že se musí dobře chovat, nekřičet, zůstávat nenápadný a podobně. A tatínka mu ukazovala na fotografii z nočního stolku.

Když do domu vešel cizí chlap, Ivan se prý vyděsil a brečel, jenom pořád opakoval, že to není táta, že táta je ten na fotografii. Nebylo to pro něj snadné a otec nebyl žádný psycholog, takže to sbližování trvalo déle.

Ota s Boženou ale byli šťastní, zachránil se, přežil, vrátil se a chtěl začít znovu. S obrovskou energií. A Božena to samé.

Hnala ho myšlenka, že svět se musí dozvědět, co se tam dělo, jaké to bylo. Proto hned začal psát Továrnu na smrt. On diktoval, ona zapisovala. Dá se tedy říci, že kniha byla prací obou. Podílel se na tom ještě spoluvězeň Erich Kulka, který sehnal různé materiály a hodně pomohl s vydáním knihy. Dlouho dobu byli s Otou výborná dvojka, podobně jako v koncentráku.

Ivan s tátou ve Stromovce, podzim 1946

Zdá se, že jste byla velmi aktivní děvče: balet, dramaťák, krasobruslení. Nebylo toho na vás skoro moc?

Krasobruslení jsem trénovala v nějakém klubu, k tomu ještě navíc soukromě, s mámou jsme jezdily střídavě na Štvanici a kamsi k Pohořelci, několikrát týdně, bylo to únavné. Až mě začala úporně bolet hlava. Udělali mi pár vyšetření a paní doktorka nám řekla, že evidentně to se mnou maminka přehání, že musím některé „doplňkové“ činnosti vynechat. Dlouho jsme to s Boženou probíraly a odpadlo krasobruslení.

Ona, chudák, schovávala všechny ty kostýmy, ve kterých jsem účinkovala, a některé jsme vyhazovali až při likvidaci bytu v Kostelní. Podle toho vím, že mi bylo asi sedm.

Proč jste se rozhodla pro studium DAMU? Odkud se vzala touha stát se herečkou?

Od nějakých deseti let jsem chodila na pionýrský kroužek do Grébovky na Vinohradech. Snad to byl nějaký vyhlášený dramaťák, to už nevím, ale musela jsem tam dojíždět z Letné. Tenhle divadelní kroužek byl v mém životě zásadní. Chodili tam se mnou Petr Svojtka, Jiří Ornest, Táňa Fischerová, Kamila Neubauerová či Jan Rybář.

Scházeli jsme se dvakrát týdně, každou chvíli jsme měli nějaké soustředění, trávili jsme spolu prázdniny. Trvalo to několik let a velmi jsme se spřátelili. Myslím, že to vydrželo až do maturity. Všichni jsme se připravovali na divadelní fakultu. Byla jsem si jistá, že se tam dostanu, poctivě jsem se na všechny zkoušky chystala. A taky jsem všemi prošla, no, ale pak se na mě nedostalo. Byla to pro mě těžká rána.

Vzpomenete si, který monolog jste si připravila pro zkušební komisi?

Už si nevzpomínám, mělo jít o něco klasického a něco moderního, pak nějaké básně… Verše byly určitě Hrubínovy, to byl takový náš „rodinný klasik“ a já recitovala odmala i před autorem.

Počkejte… jak to? Jak jste se dostala k Františku Hrubínovi?

Upřímně řečeno nevím, jak se s ním tatínek spřátelil. Hrubínovi bydleli kousek od nás v ulici U Smaltovny. Jedno z jejich dětí, Víťa, se mnou chodilo do školy, ačkoli ne do stejné třídy. A já pořád recitovala, to mi bylo nějakých deset, dvanáct let, na všechna veřejná vystoupení mi maminka vybírala Hrubínovy básně. Když se některá povedla, vzali mě k němu a já mu ji přednášela. No, prostě maminčina cvičená opička. Už tehdy jsem to nesnášela, ale nikdy jsem se tomu nevzepřela. Byla jsem slepě poslušná. Teprve Honza tomu udělal konec. Ten se takhle „vodit“ nikdy nenechal!

Pamatujete si některé z těch veršů dodnes?

Milovala jsem Jaroslava Seiferta a Vítězslava Nezvala. Jeho Na břehu řeky Svratky si pamatuju ještě dost dobře. Znala jsem zpaměti i celou Maminku, ale od Františka Hrubína si toho vybavuju méně, vím, že jsem recitovala z Jobovy noci… No, to je tak dávno!

Mám spoustu knížek s věnováním od autora. Byl velice milý, vzpomínám si, že dokonce jsem za ním šla s rodiči na Štědrý den. Léčil se ze závislosti na alkoholu a táta se rozhodl, že mu budeme dělat společnost. Zřejmě byl zrovna sám. Cítila jsem k němu zvláštní úctu, to, že byl alkoholik, jsem pochopila teprve po letech.

Mám dojem, že se poznali přes E. F. Buriana. S tím se setkali v jednom z koncentráků, nevím, jestli to bylo Neuengamme. Otec měl zrovna kritické období, kdy na tom byl velmi špatně, ztrácel chuť do života, na rozdíl od tohoto vězně, který byl sice ve zuboženém fyzickém stavu, ale nepřestával věřit v konec války, ve vítězství nad nacismem. Recitoval spoluvězňům básně, vykládal historii, filozofii, zkrátka tatínka velmi zaujal a on se s ním snažil dělit o kus chleba.

Ukázalo se, že jemu nikdo dopisy nepsal a balíky neposílal. Táta mu prý četl dopisy od Boženy a Emil František zas jemu vracel chuť žít. Tatínek zařídil, aby maminka v Praze navštívila Burianovu manželku a poradila jí, co a jak. Tuto sounáležitost oba pánové nikdy nezapomněli, přestože jejich cesty po válce byly velmi odlišné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letenka do neznáma aneb Rozhovory přes oceán.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.