KAREL ČAPEK

VĚC MAKROPULOS

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-35-4 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-36-1 (online, MOBI)

www.artispraha.com

rur

VĚC MAKROPULOS

Komedie o třech dějstvích

s proměnou

OSOBY

EMILIA MARTY

JAROSLAV PRUS

JANEK, jeho syn

ALBERT GREGOR

HAUK-ŠENDORF

Advokát dr. KOLENATÝ

Solicitátor VÍTEK

KRISTINA, jeho dcera

KOMORNÁ

LÉKAŘ

STROJNÍK

POKLÍZEČKA

DĚJSTVÍ PRVNÍ

Solicitátorův pokoj u dr. Kolenatého. V pozadí dveře ven, vlevo do kanceláře. Při zadní stěně vysoká registratura s nesčetnými příhradami abecedně značenými; při ní žebříček. Vlevo stůl solicitátorův, uprostřed dvojitý stůl písařský, vpravo několik křesel pro čekající klienty. Na stěnách různé tarify, vyhlášky, kalendář atd. a telefon. Všude plno listin, knih, fasciklů a aktů.

VÍTEK (uklízí akta do registratury): Ach je! Ach bože! Jedna hodina… Starý už nepřijde. – Causa Gregor-Prus. G, GR, tady. (Vylézá po žebříčku.) Causa Gregor. Koukej, takys už dodělala. Ahi! Ach bože! (Listuje ve fasciklu.) Osmnáct set dvacet sedm. Osmnáct set dvaatřicet. Dvaatřicet. Osmnáct set čtyřicet. Čtyřicet. Čtyřicet. Čtyřicet sedm. Za pár let jsme mohli mít stoleté jubileum. Škoda tak krásného procesu! (Zastrkuje fascikl.) Zde… odpočívá… causa Gregor-Prus. Ahi, nic netrvá věčně. Vanitas… Prach a popel… (Usedne zamyšleně na nejvyšší příčli žebříčku.) To se ví, šlechta. Stará šlechta. Jak by ne, baron Prus. A soudí se to sto let, špinavci! – (Pauza.) „Citoyen! Občané! Což strpíte nadále, aby tito privilegovaní, tato stará šlechta hýčkaná králi Francie, tento stav, jenž za své výsady neděkuje přírodě ani rozumu, nýbrž tyranii, tento hlouček dvořanů a dědičných hodnostářů, tito držitelé půdy, moci i práv…“ Ahi!

GREGOR (zůstane stát ve dveřích, sám nepozorován, chvilku poslouchá): Dobrý den, občane Marate!

VÍTEK: To není Marat, to je Danton. Řeč z 23. října 1792. Prosím tisíckrát za odpuštění, pane.

GREGOR: Doktor tu není?

VÍTEK (slézá ze žebříčku): Dosud se nevrátil, pane.

GREGOR: A rozsudek?

VÍTEK: Nevím nic, pane Gregore, ale –

GREGOR: Stojí to špatně?

VÍTEK: Nemohu sloužit; ale škoda tak krásného procesu, pane.

GREGOR: Je ztracen?

VÍTEK: Nevím; náš starý je od rána u soudu. Ale já bych –

GREGOR (vrhne se do klubovky): Zatelefonujte tam. Volejte doktora Kolenatého. Rychle, člověče!

VÍTEK (běží k aparátu): Prosím hned. Haló! – (Obrací se od aparátu.) Já bych to, pane, nebyl hnal k Nejvyššímu soudu.

GREGOR: Proč?

VÍTEK: Protože – Haló, dva dva třicet pět. Tři pět, ano. – (Obrací se.) Protože to znamená konec, pane.

GREGOR: Jaký konec?

VÍTEK: Konec procesu. Konec causy Gregor. To už nebyl proces, pane, to byla historická památka. Když už to trvá přes devadesát – (Do aparátu:) Haló, slečno, je u vás ještě advokát Kolenatý? Tady jeho kancelář. Že ho prosím k aparátu. – (Obrací se.) Fascikl Gregor, pane, to je kus dějin. Skoro sto let, pane – (Do aparátu:) Haló! Už odešel? Tak děkuju. (Pověsí sluchátko.) Už odešel. Je asi na cestě sem.

GREGOR: A rozsudek?

VÍTEK: Nemohu sloužit, pane. Já bych chtěl, aby nebyl žádný. Já – já si nemohu pomoct, pane Gregore; ale když si pomyslím, že dnes je poslední den causy Gregor – Už na ní píšu dvaatřicet let. Tehdy sem chodil váš nebožtík pan otec, dej mu bůh věčnou slávu; ale on a nebožtík doktor Kolenatý, otec tohohle, to byla velká generace, pane.

GREGOR: Děkuju.

VÍTEK: Náramní právníci, pane. Samá kasace a zmatečnost a takové ty kličky. Třicet let ten proces udrželi, pane. A vy, prásk! hned k Nejvyššímu soudu. Jen aby už byl konec! Škoda tak krásného procesu pro vás. Takhle zabít stoletou causu!

GREGOR: Nežvaňte, Vítku. Já to chci konečně vyhrát.

VÍTEK: Nebo konečně prohrát, ne?

GREGOR: Raději prohrát než… než… Poslyšte, Vítku, vždyť by se z toho člověk zbláznil: mít pořád před nosem sto padesát miliónů… Mít je skoro v hrsti… Odmalička slyšet jen o nich… (Vstane.) Vy myslíte, že to prohraju?

VÍTEK: Já nevím, pane Gregore. Tuze sporný případ.

GREGOR: Nu dobře. Ale prohraju-li to, pak –

VÍTEK: – pak se zastřelíte, pane. Zrovna tak to říkal nebožtík pan otec.

GREGOR: Však se zastřelil.

VÍTEK: Ale ne pro naši causu. Pro dluhy. Když se tak žije… na konto dědictví…

GREGOR (zmučen, usedne): Mlčte, prosím vás!

VÍTEK: Ahi, nemáte nervy na velké procesy. Takový krásný materiál! (Vylézá na žebříček a vyndává fascikl Gregor.) Podívejte se, pane Gregore, na ta akta. Osmnáct set dvacet sedm, nejstarší číslo v naší kanceláři. Unikát, pane! Zrovna do muzea. A tohle krásné písmo z osmnáct set čtyřicet. Bože ten člověk měl ruku! Jen se koukněte, jaké to je písmo! Povídám, požitek.

GREGOR: Vy jste blázen.

VÍTEK (ukládá pobožně fascikl): Ach Jezus, snad to Nejvyšší soud ještě odročí.

KRISTINA (otevře potichu dveře): Tati, nepůjdeš domů?

VÍTEK (slézá): Počkej, hned – hned – Jen co se vrátí šéf.

GREGOR (vstane): To je slečna dcera?

VÍTEK: Ano. Jdi ven, Kristo. Počkej na chodbě.

GREGOR: Ale bůh uchovej, slečno. Snad totiž nepřekážím. Ze školy?

KRISTINA: Ze zkoušky.

VÍTEK: Má dcera zpívá v divadle. Tak jdi už! Tady nemáš co dělat.

KRISTINA: Tati, ta Marty je o-hrom-ná!

GREGOR: Kdo, slečno?

KRISTINA: No přece Marty! Emilia Marty!

GREGOR: Kdo je to?

KRISTINA: Vy nic nevíte! To je největší zpěvačka na světě. Dnes večer zpívá – Ráno s námi zkoušela – Tati!

VÍTEK: Nu copak?

KRISTINA: Tati, já – já – půjdu od divadla! Já tam nebudu! za nic! za nic! (Vzlyká a obrátí se zády.)

VÍTEK (běží k ní): Kristo, co ti udělali?

KRISTINA: Protože… nic… neumím! Tati, ta Marty – – – Já… Kdybys ji slyšel… Já už nikdy nechci zpívat!

VÍTEK: Tak se podívejte! A má hlásek – Ale jdi, ty hloupá! Prosím tě, dítě!

GREGOR: Kdo ví, slečno; třeba by vám ta slavná Marty teď zrovna záviděla.

KRISTINA: A co?

GREGOR: Vaše mládí.

VÍTEK: No právě! Tak vidíš, Kristo. To je pan Gregor, víš? Počkej, až budeš mít její léta… Jak je ta Marty stará?

KRISTINA: Nevím. To… nikdo… nepozná. Asi třicet.

VÍTEK: No tak vidíš, třicet! To už je věk, děvče!

KRISTINA: A krásná je! Bože ta je krásná!

VÍTEK: Prosím tě, v třiceti letech! To je toho! Počkej, až ty –

GREGOR: Slečno, dnes večer se půjdu podívat do divadla. Ale ne na Marty. Na vás.

KRISTINA: To byste musel být osel, kdybyste se nedíval na Marty. A k tomu slepý.

GREGOR: Děkuju. To stačí.

VÍTEK: Ahi, ta je hubatá.

KRISTINA: Nemá mluvit o Marty, když jí nezná. Každý je po ní blázen! Každý! (Vejde dr. Kolenatý.)

KOLENATÝ: I koukejme, Kristinka! Pozdrav bůh – Aha, pan klient je tady. Jak se vede?

GREGOR: Jak jsme dopadli?

KOLENATÝ: Ještě nijak. Nejvyšší soud se právě odebral –

GREGOR: – k poradě?

KOLENATÝ: Ne, k obědu.

GREGOR: A rozsudek?

KOLENATÝ: Až odpoledne, milý pane. Jen strpení. Obědval jste už?

VÍTEK: Ach bože bože!

KOLENATÝ: Co je?

VÍTEK: Škoda tak krásného procesu.

GREGOR (usedá): Zas čekat! To je strašné!

KRISTINA (k Vítkovi): Tak pojď, tati!

KOLENATÝ: Jak se má, Kristinko? Ale to mám radost, že ji zas jednou vidím!

GREGOR: Doktore, docela upřímně: jak si stojíme?

KOLENATÝ: Lala.

GREGOR: Špatně?

KOLENATÝ: Poslyšte, přítelíčku, dělal jsem vám někdy nějaké naděje?

GREGOR: Proč tedy… proč…

KOLENATÝ: Proč vám ten proces vedu? Inu protože jsem vás zdědil, kamaráde. Vás, Vítka, a tamhleten stůl. Co chcete? Causa Gregor, to se dědí v rodině jako nemoc. Však vás to nic nestojí.

GREGOR: Dostanete palmár, až to vyhraju.

KOLENATÝ: A to se tuze těším.

GREGOR: Vy tedy myslíte –

KOLENATÝ: Když to chcete vědět, ano.

GREGOR: – že to prohrajeme?

KOLENATÝ: Ale to se rozumí.

GREGOR (zdrcen): Dobrá.

KOLENATÝ: No, zastřelit se ještě nemusíte.

KRISTINA: Tati, on se chce zastřelit?

GREGOR (přemáhá se): Kdepak, slečno. Máme přec ujednáno, že se dnes večer přijdu na vás podívat.

KRISTINA: Na mne ne. (Zazvonění.)

VÍTEK: Kdopak zas – Řeknu, že tu nejste. (Vychází ven.) Vyhodit! Vyhodit!

KOLENATÝ: Propánakrále, Kristinko, ona vyrostla! Pomalu z ní bude ženská.

KRISTINA: Ne, jen se podívejte!

KOLENATÝ: Copak?

KRISTINA: Ten pán… jak hrozně zbledl!

GREGOR: Já? Prosím za odpuštění, slečno. Poněkud nachlazen.

VÍTEK (za dveřmi): Tudy prosím. Ano prosím. Jen račte.

(Vejde Emilia Marty, za ní Vítek.)

KRISTINA: Ježíši, to je Marty!

EMILIA (na prahu): Doktor Kolenatý?

KOLENATÝ: Prosím. Mohu sloužit?

EMILIA: Já jsem Marty. Jdu k vám ve věci –

KOLENATÝ (s ohromnou poklonou ukazuje k své kanceláři): Račte prosím!

EMILIA: – ve věci procesu Gregorova.

GREGOR: Jakže? Milostivá paní –

EMILIA: Nejsem vdána.

KOLENATÝ: Slečno Martyová, to je pan Gregor, můj mandant.

EMILIA (prohlíží si Gregora): Tenhle? Ať tu třeba zůstane. (Usedne.)

VÍTEK (strká Kristinu ze dveří): Pojď, Kristo, pojď! (Po špičkách odejde, klaně se.)

EMILIA: To děvče jsem někde viděla.

KOLENATÝ (zavírá za nimi dveře): Slečno Martyová, je mi ohromnou ctí –

EMILIA: Ó prosím. Tedy vy jste ten advokát –

KOLENATÝ (usedá proti ní): K službám.

EMILIA: – co zastupuje toho Gregora –

GREGOR: Totiž mne.

EMILIA: – v procesu o dědictví Pepi Prusa?

KOLENATÝ: Totiž barona Josefa Ferdinanda Prusa, zesnulého 1827.

EMILIA: Jděte, on už umřel?

KOLENATÝ: Bohužel. Dokonce málem už před sto lety.

EMILIA: Á, chudáček. To jsem nevěděla.

KOLENATÝ: Ah tak. Mohu vám snad posloužit v něčem jiném?

EMILIA (vstane): Oh, já vás nechci zdržovat.

KOLENATÝ (vstane): Pardon, slečno. Myslím, že jste se neobtěžovala bez příčiny.

EMILIA: Ne. (Usedne opět.) Chtěla jsem vám něco říci.

KOLENATÝ (usedá): Ve věci Gregorově?

EMILIA: Snad.

KOLENATÝ: Ale vy jste cizinka, že?

EMILIA: Ovšem. Teprve dnes ráno jsem vůbec zvěděla o vašem… o procesu tohohle pána. Docela náhodou.

KOLENATÝ: Hleďme!

EMILIA: Jen z novin, víte? Hledám, co tam píšou o mně, a najednou čtu: „Poslední den procesu Gregor contra Prus.“ Náhoda, co?

KOLENATÝ: Inu, bylo to ve všech novinách.

EMILIA: A protože… náhodou… protože jsem si na něco vzpomněla… Zkrátka, můžete mi něco říci o tom procesu?

KOLENATÝ: Tažte se, nač chcete. Prosím.

EMILIA: Já o tom nic nevím.

KOLENATÝ: Zhola nic? Ani slova?

EMILIA: Vždyť o tom slyším poprvé.

KOLENATÝ: Ale pak – promiňte – pak nechápu, jaký máte zájem –

GREGOR: Jen vypravujte, doktore.

KOLENATÝ: Inu slečno, je to takový shnilý proces.

EMILIA: Ale Gregor je v právu, že?

KOLENATÝ: Patrně. Ale s tím to nevyhraje.

GREGOR: Tak začněte.

EMILIA: Aspoň v hlavních rysech.

KOLENATÝ: Nu baví-li vás to… (Položí se v lenošce a rychle odříkává:) Tak tedy kolem roku 1820 vládl na baronském panství Prusů, totiž na dvorech Semonice, Loukov, Nová Ves, Königsdorf a tak dále slabomyslný baron Josef Ferdinand Prus –

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Věc Makropulos.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.