Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Elizabeth Hoyt: Skandální vášeň

Vydání první

Copyright © 2011 by Nancy M. Finney

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA.

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and MandyKoehlerDesigns20. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2432. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Scandalous Desires

Český překlad © 2021 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1584-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1585-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Elizabeth Hoyt

Skandální vášeň

Mé dceři Honor, která chtěla, abych napsala knihu o hrdinovi, jenž se převléká za ženu, nebo o hrdince, která je psychicky narušenou vražedkyní. Páni! To se nestalo, ale přesto je tato kniha pro tebe.

Mám tě ráda! ☺

1. kapitola

Tak tedy kdysi dávno žil král, který vládl malému království na břehu moře. Neměl žádného syna, ale měl tři synovce, z nichž nejmladšímu říkali Chytrý John…

z pohádky O Chytrém Johnovi…

LONDÝN, ANGLIE

DUBEN 1738

Silence Hollingbrooková dobře věděla, že vlci jsou krvežíznivé šelmy, které se neřídí lítostí ani ctí. A pokud musí někdo čelit vlkovi chytře přestrojenému za člověka, není dobré ukazovat strach. Takový člověk spíš musí napřímit ramena, zvednout bradu a zkrotit to prokleté zvíře pohledem.

Alespoň tak si to Silence říkala, když hleděla do očí nechvalně známému londýnskému říčnímu pirátovi Fešáku Mickeymu O’Connorovi. A jak ho pozorovala, pan O’Connor učinil něco mnohem děsivějšího než jakýkoli skutečný vlk.

Usmál se na ni.

Silence polkla.

Mickey O’Connor si hověl jako král pirátů, kterým také byl, na pozlaceném trůnu z rudého sametu na jednom konci luxusně zařízeného trůnního sálu. Stěny byly obložené plátkovým zlatem, podlahu tvořila úchvatná mozaika z různě zbarveného mramoru a kolem Silence se tyčily hromady kradeného zboží: byly tu bedny přetékající kožešinami a hedvábím, krabice s čajem i různým kořením a poklady ze všech koutů světa. Všechno to bylo uloupené z obchodních lodí, jež připluly do londýnských doků. Silence stála uprostřed všeho toho nezákonně nabytého bohatství jako prosebnice.

Znovu.

Pan O’Connor si vzal z tácu, který držel malý chlapec, cukrovinku a podržel ji mezi svými dlouhými prsty, zatímco pozoroval Silence. Jeden koutek jeho širokých, smyslných úst se pobaveně zvedl. „Je mi vždycky potěšením hledět do vašich oříškově hnědých očí, paní Holllingbrooková, ale uvažuju, proč jste mě v tomto krásném odpoledni navštívila.“

Při těch posměšných slovech se Silence narovnala. „Víte moc dobře, proč jsem tady, pane O’Connore.“

Pirát elegantně zvedl vyklenuté tmavé obočí. „Opravdu?“

Harry, jeden z O’Connorových strážců, který ji doprovodil do trůnního sálu a nyní stál vedle ní, přenesl nervózně váhu z nohy na nohu. Harry byl velký muž s potlučeným obličejem – muž, který měl zjevně za sebou drsný život – přesto se zjevně Mickeyho O’Connora obával.

„Teď pomalu,“ zamumlal pod vousy. „Nechcete ho přece rozčílit.“

Pan O’Connor si dal cukroví do úst a žvýkal. Samým blahem na okamžik zavřel své černé oči. Byl to krásný muž. To Silence musela uznat, třebaže ho jinak shledávala odpudivým. Měl husté černé řasy, které stínily tmavé, vlhké oči, pleť měl hladkou a olivově zbarvenou, a když se usmál… objevily se mu na tvářích dolíčky, díky nimž vypadal zlý jako satan a zároveň nevinný jako malé děcko. Kdyby chtěl nějaký renesanční malíř zpodobnit veškerou svůdnou smyslnost Satanovu, vybral by si jako model Mickeyho O’Connora.

Silence se nadechla. Pan O’Connor mohl být zlý jako sám Satan, ale ona už se mu jednou postavila a přežila to – třebaže z toho nevyšla tak úplně bez újmy. „Přišla jsem si pro Mary Darlingovou.“

Pirát líně otevřel oči a spolkl sladkou pochoutku. „Pro koho?“

Ach, tak tohle bylo skutečně už příliš! Silence cítila, jak jí rudnou tváře, když setřásla Harryho ruku, kterou ji chtěl zadržet, a vyrazila přímo k malému stupínku, na němž stál ten směšný trůn. „Víte moc dobře pro koho! Pro Mary Darlingovou, tu sladkou malou holčičku! Už se o ni starám víc než rok. Pro Mary Darlingovou, která mě bere jako svou matku. Pro Mary Darlingovou, kterou jste nechal unést ze sirotčince, kde obě žijeme. Okamžitě mi ji vraťte!“

Měla tak velký vztek, že na konci toho malého projevu zůstala téměř bez dechu a prstem málem píchla pana O’Connora do obličeje. Na okamžik ztuhla s prstem kousíček od jeho nosu. Zdálo se, že všichni v místnosti zatajili dech. Mickey O’Connor se přestal usmívat a bez úsměvu, který projasňoval jeho rysy, vypadal opravdu hrozivě.

Silence spustila ruku k boku.

Pirát se pomalu zvedl z trůnu a přitom narovnal své dlouhé údy elegantně jako nějaká šelma. Vstal, až jeho černé, vyleštěné holínky bouchly o podlahu, a sestoupil ze stupínku.

Silence mohla ustoupit, ale tím by se prokázalo, že se ho bojí. A kromě toho to vypadalo, jako by do onoho místa zapustila kořeny. Ve vzduchu ucítila vůni citronů a kadidla. Zvedla bradu na obranu, až se přitom skoro dotkla nosem hladké, opálené a nahé hrudi Mickeyho O’Connora – ten chlap byl tak marnivý, že si ani nezapínal tu svou extravagantní nabíranou košili – a pohlédla mu do očí.

Pan O’Connor se sklonil, až se jeho ústa lehce dotkla jejího ucha, a zašeptal: „Tak proč jste mi to neřekla hned, drahoušku?“

A zatímco se na něj Silence mračila, on se narovnal a s pohledem stále upřeným do jejích očí luskl prsty.

Kdesi se otevřely dveře a Silence konečně našla sílu odtrhnout zrak od těch černých, neproniknutelných očí. Ale hned potom na Mickeyho O’Connora úplně zapomněla. Dovnitř vstoupila služebná a v náručí nesla nejsladší, nejkrásnější bytost na celém světě.

„Mama!“ vykřikla Mary Darlingová. A začala prudce bušit služebné do paží. „Mama! Mama! Mama! Hop!“

Silence si pospíšila chytit holčičku, než se úplně vykroutí služebné z rukou. „Mám tě, mám tě, drahoušku,“ zašeptala, zatímco Mary Darlingová ji objala buclatýma ručkama kolem krku a vypískla.

Silence se nadechla vůně mléka a miminka a do očí jí vhrkly slzy. Když předtím zjistila, že holčička zmizela – a když se obávala, že už ji nikdy v životě neuvidí –, zdálo se jí, že se jí srdce proměnilo v kus rampouchu.

„Mama!“ vzdychla Mary Darlingová, přestala ji objímat a poplácala ji po tváři.

Silence přejela rukama černé kudrlinky Mary Darlingové a tiskla ji a hladila, aby se ujistila, že je holčička na tom stejně, jako když ji naposled viděla před půldnem. Předchozích šest hodin bylo nejstrašnějších v jejím životě, a nikdy by si je nechtěla zopakovat…

„Ehm,“ zamumlal blízko ní mužský hlas a Silence si náhle uvědomila, kde se nachází.

Přitiskla si Mary Darlingovou k hrudi a otočila se tváří k říčnímu pirátovi. „Děkuju vám. Je to od vás… velice laskavé, že jste mi ji vrátil. Opravdu vám neumím ani dost poděkovat.“ Silence ustoupila o krok dozadu a bála se spustit oči z tváře Fešáka Mickeyho. „Já… už tedy půjdu…“

Pan O’Connor se usmál. „Ale jistě, miláčku, dělejte, jak uznáte za vhodné, ta maličká však zůstane u mě.“

Silence ztuhla. „Na to nemáte právo!“

Pirát zvedl jedno inkoustově černé obočí a dotkl se rukou černých kudrlinek Mary Darlingové. Ve srovnání s hlavičkou holčičky byla jeho opálená ruka skutečně veliká. „Myslíte, že nemám? Je to moje dcera.“

„Zlej!“ Mary Darlingová se zamračila na Mickeyho O’Connora. Tmavé oči se setkaly s tmavýma očima a černé kudrlinky jí lemovaly obličej, který mohl být ženskou miniaturou O’Connorovy vlastní tváře.

Ta podoba byla fascinující.

Silence polkla. Mary Darlingovou našla skoro před rokem u svých dveří. V té době si myslela, že ji tam někdo nechal, protože Silencin bratr Winter provozoval Útulek pro potřebná miminka a osiřelé děti. Nyní uvažovala, jestli to nemělo mnohem promyšlenější důvod. Ze strachu, že by mohla navždy přijít o malou Mary Darlingovou, si ji přitiskla k hrudi ještě pevněji.

„Nechal jste ji opuštěnou u mých dveří,“ zkusila mu oponovat.

Naklonil hlavu na stranu a sledoval ji s ironickým pobavením. „Zanechal jsem ji tam pro její bezpečí.“

„Proč?“ zašeptala. „Proč u mě?“

„Protože,“ nechal ruku klesnout, „jste byla – jste – ta nejčistší bytost, kterou jsem kdy poznal, má drahá.“

Svraštila rozpačitě obočí. Nedávalo to smysl a kromě toho odbočili od toho hlavního. „Vy ji ale nemilujete.“

„Ne, ale myslím, že to nevadí, pokud ji milujete vy, paní Hollingbrooková.“

Silence cítila, jak se jí zarazil dech v hrdle. „Dovolte mi, abych si ji vzala s sebou.“

„Ne.“

Mary Darlingová se začala kroutit v jedné z těch rtuťovitých změn nálady, které jsou u batolat tak časté. „Dolů!“

Silence ji pomalu pustila z náručí a sledovala, jak se holčička opatrně postavila a opírala se o velkou bednu s kořistí. Vypadala tak malá. Tak drahá. „Proč to děláte? Neprovedl už jste mi toho v životě dost?“

„Ach, ještě zdaleka ne dost, drahoušku,“ zamumlal Mickey O’Connor. Silence spíš cítila, než viděla, jak k ní natáhl ruku. Možná jí chtěl pocuchat vlasy jako Mary Darlingové.

Trhla hlavou směrem od něj.

Ruka mu klesla.

„Co máte za lubem?“ Složila ruce na hrudi a postavila se mu čelem, ačkoli nespouštěla Mary z dohledu.

Pokrčil rameny a ten pohyb způsobil, že mu košile sklouzla ještě víc z jednoho svalnatého ramena. „Obávám se, že muž v mém postavení má spoustu nepřátel. Ošklivé, pomstychtivé tvory, které nezastaví ani myšlenka na nevinnost či mládí, aby nekonali odporné vraždy.“

„Ale proč mi ji berete nyní?“ zeptala se Silence. „Jsou ti nepřátelé noví?“

Ústa se mu znovu zkřivila v úsměvu, tentokrát však zcela neveselém. „Vůbec ne. Ale mí nepřátelé začali být minulý měsíc víc… důrazní, chápete. Tohle je prostě obchodní záležitost – i když doufám, že ji brzy vyřeším. Ale kdyby nepřátelé mezitím našli to malé děcko…“

Silence se zachvěla a pozorovala, jak Mary Darlingová popadla tmavou kožešinu a napůl ji vytáhla z bedny. „K čertu s vámi. Jak jste ji mohl uvrhnout do takového nebezpečí?“

„To jsem neudělal,“ pravil bez jakéhokoli náznaku výčitek svědomí. „Dal jsem ji vám, pamatujete?“

„A ona byla u mě v bezpečí,“ odtušila zoufale. „Co se změnilo?“

„Zjistili, kde vy dvě žijete.“

Přenesla svůj zrak na něj a vyvedlo ji z míry, když zjistila, jak blízko stojí. Místnost byla rozlehlá a kromě Harryho a chlapce s cukrovinkami seděla kolem O’Connorova trůnu celá banda pirátů. Dělal si starosti s tím, že by je mohli slyšet?

„Dovolte mi, abych si ji nechala,“ zašeptala Silence. „Ona vás nezná a nemá ráda. Jestli je skutečně v nebezpečí, pošlete muže, aby ji hlídali tam, kde žijeme, ale dovolte jí žít v sirotčinci. Pokud máte v sobě alespoň špetku slušnosti, dovolte jí odejít se mnou.“

„Ach, lásko.“ Mickey O’Connor naklonil hlavu, až mu dlouhé, uhlově černé vlasy sklouzly přes široká ramena. „Copak jste ještě pořád nezjistila, že slušnost je to poslední, co by u mě kdokoli hledal? Ne, děvče zůstane se mnou a mými muži tady, kde na ni můžu dohlížet dnem i nocí, dokud se nevypořádám s tím současným zmatkem.“

„Ale ona mě považuje za matku,“ zasyčela Silence. „Jak nás můžete rozdělit, když…“

„Kdo tu mluví o rozdělení?“ zeptal se pan O’Connor s hraným údivem. „Miláčku, já jsem řekl, že to děcko musí zůstat u mě, ale nikdy jsem neřekl, že vy byste tu nemohla být taky.“

Silence se nadechla a zjistila, že má problémy s výdechem. „Vy chcete, abych tady žila s vámi?“

Pan O’Connor se ušklíbl, jako by byla pes, který se konečně naučil nový povel. „Přesně tak, drahoušku.“

„Já u vás nemůžu žít,“ zasyčela vztekle Silence. „Všichni by si mysleli…“

„Co?“ Mickey O’Connor zvedl obočí a v černých očích se mu zablýsklo.

Polkla. „Že jsem vaše konkubína.“

Tiše zamlaskal. „A to nemůžete, že, když je vaše pověst tak sněhově čistá.“

Napůl už zvedla ruku sevřenou v pěst, aniž si to vůbec uvědomila. Celou duší ho toužila udeřit a smazat mu tak ten jeho úšklebek z obličeje.

On se však už neusmíval. Pozoroval ji s bezvýraznou tváří a pronikavýma očima jako vlk číhající na zajíce, až vyběhne ze skrýše.

Se zachvěním nechala paži zase klesnout.

Pokrčil rameny a vypadal mírně zklamaně. „Tak dobře, stejně by to byla velká komplikace, kdybyste žila pod mou střechou. Domnívám se, že jste se rozhodla správně.“

Otočil se od ní a lenivě se vydal k trůnu. Zdálo se, že byla propuštěna. Už ji neshledával dost zajímavou ani na to, aby si s ní zahrával.

V tom okamžiku, kdy se v jejím nitru svářel vztek, smutek a ano, i láska, se Silence rozhodla.

„Pane O’Connore?“

Zastavil se, ale stále ještě byl od ní neslušně odvrácený. Hlasem, který zněl jak kočičí předení, se zeptal: „Ano?“

„Zůstanu tady.“

Ach, to vítězství bylo tak zatraceně milé. Mick se usmál, dokud ještě stál zády k mladé vdově. Byla tak rozzuřená a měla svá černá peříčka tak pocuchaná, že pravděpodobně ani necítila, jak se jí kolem pěkných malých nožek pevně stahuje síť. Ach, jak snadné bylo ji přimět, aby přišla do jeho paláce dobrovolně – stačilo jen unést to dítě.

Otočil se se zvednutým obočím, jako by ho to překvapilo. „Opravdu jste říkala, že zůstáváte u mě, paní Hollingbrooková?“

Svou malou bradu měla zvednutou, jako by ho vyzývala v jeho vlastním paláci, to ubohé pošetilé děvče. Silence Hollingbrooková byla opravdu zvláštní stvoření. Byla hezká, samozřejmě – jinak by se po ní podruhé neohlédl –, nebyla však jeho typ, to opravdu ne. Nechlubila se svými přednostmi a nepokoušela se muže svést ňadry, přetékajícími z hlubokého výstřihu, ani významným mrkáním. Když na to přijde, vůbec se ho nepokoušela svádět. Chránila si své ženství zamčené na sto západů jako nějaká skrblice, což bylo v podstatě trochu rozčilující.

Rozčilující a zároveň i přitažlivé. Po pravdě řečeno, muž pak toužil, aby k těm zámkům našel klíče.

Na lemu prostých černých šatů měla nalepené bláto a navzdory starému šálu i čepci na něj hleděla velice vzdorovitě. Ach, ale jaké to byly oči – velké a široce rozevřené – měly nádhernou oříškovou barvu namíchanou z odstínů zlatě hnědé, trávově zelené a dokonce i ze špetky šedomodré. Měla tvář, jež dokázala člověka strašit ve snu, až se z toho v noci vzbouzel zpocený, osamělý a celý napjatý touhou. Musel přitom myslet na zkazky o strašidlech, které mu matka obvykle vyprávěla, když byl ještě malý chlapec a plakal kvůli tomu, že neměl večeři a že ho pálila záda od pásku, kterým dostal nařezáno. Kvílející ženy, lkající za nocí a hledající svou ztracenou lásku.

To povídání mohlo být pěkné, ale žaludek se mu stejně svíral hlady a záda ho pořád bolestivě pálila, když se ráno probudil.

„Ano,“ odtušila paní Hollingbrooková s nosem zdviženým pyšně do vzduchu, „přijdu a budu bydlet na tomhle… místě. Jenom abych se starala o Mary Darlingovou, nic víc.“

Ach, jak bylo těžké se při jejích slovech neusmát, ale zvládl to a udržel si vážný výraz. „A co jste myslela tím ‚nic víc‘?“

Do bledých tváří jí stoupla barva a oči se jí zatřpytily. Velice ho to vzrušilo. „Nic!“

„Jste si tím jistá, paní Hollingbrooková?“ Učinil krok dopředu, aby zjistil, jestli neuteče, neboť přestože ho bavil jejich slovní i duševní souboj, byla to vážná věc, že bude žít pod jeho střechou. Mohl na tom záviset dokonce i její život.

Ona však pevně stála na svém, ta jeho malá vdovička. „Jsem si tím zcela jistá, pane O’Connore…“

„Ach, prosím, říkejte mi Mickey,“ zašeptal.

„Pane O’Connore.“ Pohlédla na něj přivřenýma očima. „Navzdory tomu, co si myslí zbytek obyvatel čtvrti St. Giles, vy i já víme, že moje čest je nedotčená. A budu vám vděčná, když budete na tento fakt pamatovat.“

Byla odvážná, ta Silence Hollingbrooková, i když měla malou bradu vystrčenou, oříškové oči pevně zahleděné do jeho a bledé rty nervózně rozechvělé. Každý jiný muž mohl pocítit nádech viny, náznak výčitek svědomí kvůli její sladké nevinnosti, o niž ji obral a zašlapal do země jako jemný porcelán.

Každý jiný kromě něj.

Jelikož Mickey O’Connor přišel o jakýkoli pocit viny, náznak výčitek svědomí či duše během jedné zimní noci před šestnácti lety.

Takže teď se usmál bez jakýchkoli výčitek svědomí, že lže ženě, které tak krutě ublížil. „Ach, určitě si to budu pamatovat, paní Hollingbrooková.“

Silence slyšela výsměch v jeho hlase – a pevně sevřela rty, ale nedala se. „Řekl jste, že tu záležitost brzy vyřídíte.“

Se zájmem naklonil hlavu na stranu a uvažoval, jakou mezeru se domnívala, že našla v jeho řeči. „Ano?“

„A až se vypořádáte se svými… nepřáteli, Mary Darlingová už nebude v nebezpečí.“

Beze slova ji sledoval a trpělivě vyčkával.

Zhluboka se nadechla, jako by se tím chtěla posílit. „A až se tak stane… až budou vaši nepřátelé poraženi a Mary už nebude ohrožená… chci odtud odejít.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil znovu.

„S Mary.“

Přece ta žena není úplně hloupá, že ne? „Je to moje tělo a krev,“ prohlásil tiše. „V celém Londýně jediná duše, která je se mnou spřízněná – alespoň jediná, k níž se hlásím. Vy byste chtěla oddělit milujícího otce od jeho maličké?“

„Řekl jste, že ji nemilujete.“ Paní Hollingbrooková ignorovala jeho hezká slova. „Já jí mohu vytvořit milující domov a nabídnout celkem slušný život.“

Přece už se sám přiznal, že slušnost se od něj očekávat nedá, že? Zvedl koutek úst, snad trochu moc ostře. Pohlédl na batole hrající si s kožešinou vytaženou z bedny.

Na skloněné hlavičce měla vlásky přesně stejného odstínu, jako byly ty jeho – i jeho matky, když na to přijde –, a přesto pohled na ni nevyvolal v jeho hrudi žádné rozechvění.

Vrátil se pohledem k paní Hollingbrookové. „Až řeknu, že nebezpečí pominulo a že můžete odejít, pak ano, můžete si vzít to děcko s sebou.“

Lehce vzdychla. Zdálo se mu, že se jí to nelíbí, vůbec se jí to nelíbí – neudal přesné datum, kdy bude moci odejít –, ale už se k tomu rozhodla, že?

„Dobře. Budu se muset vrátit domů, abych si vzala s sebou své i Maryiny věci. Přijdeme zpátky tak rychle, jak…“

„To ne.“ Zavrtěl pobaveně hlavou. Myslí si snad, že je v St. Giles nový? „Děvčátko zůstane se mnou. Můžete si vzít s sebou dva mé muže a přinést si všechno, co budete chtít.“

Musela vědět, že příliš přitlačila na pilu. Takže pouze našpulila své pěkné rty, přikývla a sklonila se, aby políbila na temeno hlavy děcko, které si jí zrovna nevšímalo. „Brzy se vrátím, drahoušku.“

Poté se otočila a vyrazila ke dveřím.

Mick okamžik obdivoval vyzývavé pohupování jejích boků, než kývl hlavou na Harryho, aby malou vdovu sledoval. Harry se na pozdrav dotkl čela a pospíšil za ní. Vzal si s sebou svého parťáka Berta, aby střežili paní Hollingbrookovou na cestě domů i zpět.

Vtom se kdesi na úrovni Mickových kolen ozvalo zapištění. Podíval se dolů a spatřil, jak tvářičky batolete získávají odstín rudé podobný červené řepě, když dívenka viděla, jak paní Hollingbrooková opouští trůnní sál. To bylo jediné varování.

A poté vypuklo peklo.

„Nemusíte mě doprovázet celou cestu až do sirotčince,“ zamumlala podrážděně Silence o chvíli později.

„Von sám řek, že máme jít s váma, tak deme,“ pronesl Harry poněkud tajemně.

Udělal vždycky jeden krok za její dva, takže to vypadalo, jako by byl na odpolední procházce. Knoflíky jeho obnošeného hnědého kabátu se napínaly přes jeho sudovitou hruď. Kolem krku měl uvázanou jasně červenou šálu, jejíž konce mu nonšalantně vlály přes ramena dozadu. Ta šála podivně ladila s jeho ošlehaným obličejem a velkým zlomeným nosem – Harry vypadal jako rohovník, který prohrál příliš mnoho zápasů. Vítr foukal teď na počátku jara studeně a nesl s sebou i nepříjemnou vlhkost, avšak Harry nevypadal, že by si toho všiml, když tak dupal vedle ní. Starý klobouk měl nasazený ve frajerském úhlu.

O jeho společníkovi se totéž říct nedalo.

„A kdo bude hlídat palác, bych moc rád věděl,“ bručel Bert. Byl o půl hlavy menší než Harry a se zvednutým límcem lahvově zeleného kabátu vypadal jako želva. Kolem obličeje i špinavé paruky měl obtočenou dlouhou šedou šálu, v níž jeho hlava působila nepřirozeně oteklá. „Když nás poslal uprostřed dne s touhle ženskou!“

„V paláci je aspoň tucet dalších chlapů,“ namítl Harry. „A Bob.“

„Bob! Proboha, Bob,“ ušklíbl se znechuceně Bert. „Ten by nevohlídal ani kotě, tenhle Bob.“

„Když není pod parou, tak by to zvlád,“ posoudil to Harry.

„Ale když von je vždycky hromsky nalitej!“

„Dej si pozor na jazyk,“ napomenul ho Harry a poté pronesl po straně k Silence. „Bertovi chybí vodpolední čaj, takže je kvůlivá tomu kapku nevrlej. Normálně je náš Bert jako mílius.“

Silence sledovala, jak si „náš Bert“ odplivl mezerou mezi dvěma chybějícími předními zuby a málem zasáhl běžícího voříška. Trochu pochybovala o tom, že ten muž byl vůbec někdy jako mílius, ať dostal čaj, nebo ne, ale moudře se rozhodla tu myšlenku nesdílet nahlas. Netušila sice z jakého důvodu, ale zdálo se, že v ní našel Harry zalíbení, a ona v žádném případě nechtěla toto souznění narušit.

Pokud měla žít s Fešákem Mickeym O’Connorem, bude potřebovat každou přátelskou tvář.

Proboha. Teprve nyní, když kráčela špinavými uličkami St. Giles, na ni plnou vahou dopadly důsledky jejího rozhodnutí. Zavázala se, že bude žít ve stejném domě jako muž s nejhorší pověstí v celém St. Giles – s mužem, kterého už celý rok nenáviděla a bála se ho. Veškeré zbytky reputace, které se jí v uplynulém roce podařilo dát dohromady, budou nyní znovu rozmetány na kusy. Ale měla na výběr? Stačilo jí podívat se na tvářičku Mary Darlingové a šla by za ní třeba i do ohně.

Silence se zachvěla a přitáhla si plášť těsněji k tělu. Mickey O’Connor jí nikdy neublížil – tedy ne fyzicky – a teď měla ještě Harryho jako spojence. Musí zkoncentrovat vlastní sílu, držet se o samotě a vyhýbat se společnosti Fešáka Mickeyho i jeho mužů, jak jen to bude možné, dokud si to piráti nevyřídí se svými nepřáteli a ona se nebude moct vrátit domů.

Kéž by to bylo brzo.

Zabočila do úzké uličky a prosté dveře Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti už měla v dohledu. Jednalo se pouze o dočasné útočiště pro sirotčinec od chvíle, kdy před rokem shořel jejich původní domov. Pro sirotčinec se stavěl nový dům, ale série nešťastných okolností zpozdila jejich stěhování do nového sídla.

Dveře se rozletěly, ještě než se jich Silence dotkla.

„Našla jste ji?“ Důvěryhodná služebná sirotčince Nell Jonesová vypadala dychtivě, ale její jasně modré oči zesmutněly, když spatřila, že má Silence prázdné ruce. Pěknou tvář měla zarudlou a jedna světlá kudrna se jí přehoupla přes ouško. Tak normálně nevypadala, což vypovídalo o tom, jak moc se o Mary Darlingovou bojí.

„Opravdu jsem Mary našla,“ kvapně odtušila Silence. „Ale… je to na dlouhé povídání.“

„A kdo jsou tihle dva?“ zeptala se podezřívavě Nell s pohledem upřeným na Harryho a Berta.

„Gentlemani, který doprovodili vaší pani bezpečně domu,“ prohlásil Harry. Sundal si pomačkaný třírohý klobouk z hlavy a odhalil tak řídnoucí čupřinu rozcuchaných hnědých vlasů. S ohledem na svou výšku se elegantně uklonil.

„Pchá,“ ušklíbla se Nell, ačkoli její tón už nezněl tak ostře. „Tak pojďte raději dovnitř.“

Vstupní chodba domu byla úzká a oprýskaná, takže se zdálo, že ti dva muži nejen zabrali veškerý prostor, ale také veškerý vzduch.

Nell na ně chviličku nesouhlasně zírala a potom se otočila na malého chlapce, který se zvědavě poflakoval za ní. „Josephe Tinboxi, vezmi tyto, ehm, gentlemany do kuchyně a požádej Mary Whitsunovou, aby jim udělala hrnek čaje.“

„To je vod vás skutečně laskavý, madam,“ rozzářil se Harry.

Silence překvapilo, když viděla, jak se Nell snaží udržet vážnou tvář.

„A mějte na paměti, že se tam nesmí nic ztratit,“ pronesla bručivě. „Znám v kuchyni všechny věci až po lahvičky na ocet.“

Harry si položil ruku na srdce. „Budu jedním vokem střežit Berta. A dohlídnu, aby mu neuvázla v kapse ňáká lžíce ani nic podobnýho.“

Po Bertově neurčitém odfrknutí je Joseph Tinbox odvedl pryč.

„Honem,“ pobídla Silence služebnou a vydala se po schodech nahoru. „Musela jsem tam Mary Darlingovou nechat a chci se tam rychle vrátit.“

„Kam?“ zvolala Nell, která funěla za Silence do schodů.

„Do domu Mickeyho O’Connora.“

„Bože na nebesích,“ zamumlala Nell. „Tak tam jste pospíchala, potom co jste si přečetla ten vzkaz? Setkat se s ďáblem?“

Silence se dnes ráno vrátila z nákupu a zjistila, že Mary nějak zmizela z domu. Všichni v domě – všech osmadvacet dětí, tři služebné i jediný sluha – se ji okamžitě vydali hledat. Ale teprve když Silence po několika hodinách dostala tajemný vzkaz, pomyslela na Mickeyho O’Connora.

„Ten vzkaz byl od Mickeyho O’Connora a říkalo se v něm, že by mohl mít něco, co chci,“ pověděla bez dechu Silence, zatímco došly až do posledního patra. Pokoj, kde žila s Mary Darlingovou, se nacházel až tady v podkroví. „Je to Maryin otec.“

„Cože?“ Nell ji konečně dohnala a položila paži na její rámě. „Jak dlouho už jste to věděla?“

Silence si skousla ret. „Už nějaký čas jsem měla podezření. Pamatuješ se na tajemného Maryina obdivovatele? Na toho, který nechával dárky pro ni na našich schodech?“

„Ano.“ Nell klesla na úzkou postel v Silencině pokoji a její hezká tvář se zkrabatila obavami.

„Před několika měsíci, těsně před Vánocemi, mi tu nechal kadeř černých vlasů.“ Silence vytáhla zpod postele malou truhlu. Narovnala se a pohlédla na Nell. „Ta kadeř se velice podobala Maryiným vláskům.“

„A vy si myslíte, že ji tu pro vás nechal Mickey O’Connor?“

„Nevím,“ pokrčila Silence rameny. „Ale myslím si, že to musel být on. Myslím, že jsem ho na podzim jednou nebo dvakrát viděla, jak mě a Mary Darlingovou sleduje!“

„Jestli je Mickey O’Connor její otec, proč ji nechal u vás?“

„Říká, že se ji snažil chránit před svými nepřáteli.“ Silence začala házet oblečení do truhly. „Možná se domníval, že je u mě bezpečně schovaná. Nebo to možná byla nějaká hra, kterou se bavil.“

Nell kroutila hlavou, jako by jí to mysl nebrala. „A co její matka? Určitě do toho také měla co mluvit.“

Silence teď strnula s rukou nataženou k jedněm Maryiným šatečkám pověšeným na háčku. Otočila hlavu a zírala na Nell. „Její matka – proboha. Nikdy se o ní nezmínil.“

„Třeba je mrtvá.“ Nell se zamračila. „Myslíte, že byl Mickey O’Connor ženatý? Nikdy jsem o tom neslyšela, ale on je to takový tajuplný darebák.“

„Nevím.“ Silence vzala do třesoucích se rukou Maryinu zástěrku a pečlivě ji uložila do truhly, než zavřela víko. „Já jenom vím, že teď musím jít bydlet do jeho domu.“

„Cože?“ Nell leknutím vyskočila na nohy.

Silence zavřela truhlu. „Říká, že Mary nyní ohrožují jeho nepřátelé a že ji nemůže pustit ze svého domu. Jestli chci být s ní, musím bydlet u něj.“

Nell zvedla truhlu z jedné strany a zasténala. „Ale po tom, co vám udělal…“

„Copak nevidíš, že nemám na výběr?“ Silence vyrazila ke dveřím, malou, ale těžkou truhlu nesly mezi sebou.

„Ale sirotčinec…“

„Ach, proboha!“ Silence se zarazila a zírala na Nell.

Dělala si takové starosti o Mary Darlingovou, že vůbec nepomyslela na to, co by její jednání mohlo způsobit celému útulku. V posledním roce sponzorovalo Útulek pro potřebná miminka a osiřelé děti několik šlechtičen – a tyto dámy úzkostlivě dbaly na vzhled a pověst. Domov byl závislý na jejich darech. Kdyby zjistily, že Silence žije s mužem – pirátem –, aniž by za něj byla provdaná…

Silence zděšeně rozevřela oči. „Nesmíš nikomu říct, kde jsem. Můžete tvrdit, že jsem odjela postarat se o nemocnou tetu na venkov.“

„A pan Makepeace?“ zamumlala Nell, zatímco začaly snášet truhlu po schodech. „Co mám říct jemu?“

Silence zavrávorala a málem truhlu pustila. Neuvědomila si, že bude mít co do činění také s bratrovým nesouhlasem. Její bratr byl na obchodní cestě v Oxfordu, a tak nebyl doma, když Silence zjistila, že se Mary Darlingová ztratila. Ráno si Silence zoufale přála, aby jim bratr pomohl při hledání holčičky. Teď byla ráda, že je pryč. Winter byl mírný člověk, učitel a vedoucí sirotčince, ale Silence nepochybovala o tom, že by ji zamkl v jejím pokoji, než aby ji pustil k Fešákovi O’Connorovi.

Už jen ta myšlenka ji popohnala po schodech dolů. „Je mi moc líto, Nell, že tě tu nechávám s úkolem, abys to řekla Winterovi, ale nemůžu tu zůstat. Musím jít za Mary.“

„Jistě,“ opáčila Nell rozhodně.

Silence se na ni plaše usmála. „Nic z toho není tvoje chyba a pan Makepeace to pochopí.“

„V to doufám, madam.“

Když zdolaly všechny schody, Silence se potila pod tíhou truhly i úzkosti. Wintera neočekávala ještě několik dní, přesto však sebou trhla hrůzou, když se otevřely dveře do kuchyně.

„Mám to vzít?“ zeptal se Harry, který odtud vyšel s bochánkem v ruce. Popadl držadla truhly a snadno si ji hodil na široká ramena.

Nell se narovnala, dala si ruce v bok a vyštěkla: „Dej pozor, abys neztratil věci mé paní.“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil ležérně a vysloužil si za to znechucené zabručení od Berta.

Nell pohlédla na Silence a tvář jí posmutněla. „Ach, madam!“ Přetáhla si zástěru přes obličej a vypukla v hlasitý, škytavý vzlykot.

„Je to v pořádku, Nell, opravdu,“ pravila bezmocně Silence.

Nevěděla, jestli těm slovům sama věří, ale co jiného mohla říct? Teď vyhrkly slzy i jí. Žila v sirotčinci něco přes rok, loni na podzim se tu dozvěděla o smrti svého manžela Williama a posléze zjistila, že umí být i něčím víc než jen manželkou – postavila se tu na vlastní nohy a byla druhým užitečná. A teď najednou z ničeho nic a bez varování odchází. Připadalo jí, jako by se země pod jejíma nohama zachvěla. Teď už neměla žádný domov – vlastně už od Williamovy smrti – jediné, co měla, byla Mary Darlingová.

Nell si stáhla zástěru. Tváře měla rudé a vlhké a světlé vlasy rozcuchané. Přešla k Harrymu a píchla mu prstem do hrudi. „Dávej na ni pozor, slyšíš mě, ty velký lupiči? Jestli se jí zkřiví jen vlásek, půjdu za to po tobě.“

Ta výhrůžka byla směšná, jelikož Harry se tyčil nad Nell do značné výšky. Silence zamrkala, Bert se zamračil, ale Harry to vzal vážně. Jemně zvedl Nellinu ruku do své velké tlapy a položil si ji na širokou hruď právě tam, kde měl mít srdce.

„Žádnej strach, madam.“ To bylo vše, co řekl. „Žádnej strach.“

A potom Silence vyšla ze dveří. Vítr jí omotal sukni kolem nohou, když vykročila vstříc novému životu.

Charlie Grady, zvaný Vikář z Whitechapelu, si nalil džbánek piva. Někdo to mohl pokládat za zvláštní – tu jeho oblibu piva – vzhledem k tomu, že ovládal výrobu skoro každé kapky ginu ve Whitechapelu a skutečně celý londýnský East End, ale bylo tomu tak. Charlie měl rád pivo, a tak ho také pil.

A pokud někdo shledával jeho vkus v pití zvláštní, tak… nikdo nebyl tak hloupý, aby mu to řekl do obličeje.

„Co jsi zjistil?“ zeptal se a sledoval přitom, jak pěna na jeho cínovém džbánku pomalu klesá. Nemusel vzhlédnout vzhůru, aby věděl, že Freddy, stojící před Charlieho stolem, zkoumá vlastní nohy.

„Dneska vodstěhoval toho malýho spratka do svýho paláce.“ Freddy byl velký rváč, chytřejší, než vypadal, ale na složitější hovor nestačil.

Charlie se usmál, ale pohnula se mu přitom jen polovina obličeje. „Fešák Mickey byl vždycky chytrý. Musí mít opravdu strach, co bych s tou holkou udělal, že ji vytáhl ze své skrýše a odstěhoval k sobě do paláce.“

Freddy nejistě zašoupal nohama. „Je toho ještě víc.“

„Jo?“

„Přišla ho navštívit jedna ženská.“

Charlie se zasmál, což znělo jako podivné odplivnutí. „To není nic nového.“

Zvedl pohled tak rychle, že viděl, jak Freddy bleskově uhýbá očima.

Freddy se začervenal, až mu na tvářích naskákaly rudé fleky. „Tahle je jiná.“

„Jak to myslíš?“

„Je to ta, co žije v sirotčinci – ta slušná. Ta, která se starala vo to děcko.“

Charlie naklonil hlavu na stranu a cítil přitom, jak se mu natahují staré jizvy na levé tváři a části krku. „Fešák Mickey nemá ty slušné moc rád, že?“

Freddy raději neodpovídal, takže se Charlie napil piva. Hořká chuť chmele mu sjela hrdlem dolů.

Postavil džbánek na stůl a levou rukou zvedl kostky – tou, jejíž palec a ukazováček se proměnily v drápy. Vlastnil ty kostky už tak dlouho, že byly celé ohlazené. Z nakreslených teček se setřela barva a hrany se ohladily. Byly v jeho dlani jako staří přátelé, a když je lehce hodil, otáčely se na holém stole skoro úplně tiše.

Dvojka a trojka. Dohromady pět. Ach, pětka teď mohla být dobrá nebo hodně dobrá, podle okolností.

Loni na podzim měl v plánu přestěhovat se do St. Giles. Převzít tam pálení ginu a stát se v Londýně ginovým králem. Tyto plány mu překazil aristokrat, který se nebál vyhodit do povětří vlastní palírnu, přičemž vzal s sebou polovinu Charlieho mužů. Ale od té doby měl Charlie čas přeskupit své síly.

A kromě toho se teď soustředil na něco jiného.

„Moje Gracie je mrtvá a pohřbená. To, co chtěla a před čím mě zdržovala… je teď taky mrtvé.“ Charlie fascinovaně hleděl na mastné kostky. Zdálo se, že na něj uštěpačně mrkají. „Kostky už jsou vrženy a Fešák Mickey O’Connor udělá dobře, když bude dávat na své ženské pozor.“

Vzhlédl právě včas, aby přímo zachytil Freddyho vyděšený pohled.

„Nejlepší bude, když tvůj špeh zjistí, co všechno ta dáma pro Mickeyho znamená, rozumíme si?“

2. kapitola

Král sídlil samozřejmě v paláci, kolem něhož se rozprostírala krásná velká zahrada. Král měl ve zvyku procházet se každé ráno po zahradě a dohlížet na ovocné stromy, které byly jeho pýchou a radostí. A teď si představte, jaký utrpěl král šok, když jednou ráno přišel ke své oblíbené třešni a našel zem pod ní celou pokrytou třešňovými peckami…

z pohádky O Chytrém Johnovi

Už se stmívalo, když Silence, Harry a Bert došli zpátky k luxusnímu paláci Mickeyho O’Connora. Ve chvíli, kdy vkročili dovnitř, zaslechla Silence ječení.

Ten hněvivý křik moc dobře znala.

Silence brala schody po dvou a nezpomalila ani po Harryho starostlivém „Oj!“, jež se za ní ozvalo. Vřískot zněl stále hlasitěji, čím víc se blížila k trůnnímu sálu. Rozrazila velké dveře, prosmýkla se kolem hubeného strážce Boba a napochodovala přímo tam, kde stál uprostřed sálu Mickey O’Connor se řvoucí Mary Darlingovou v rukou.

Nebylo divu, že děvčátko tak ječelo! Pirát držel řvoucí dcerku na délku paže od sebe, jako by to byl nějaký smradlavý nočník.

„Co jste jí to udělal?“ tázala se Silence a vytrhla děvčátko z jeho rukou.

Mary Darlingová přestala při pohledu na Silence vřískat, ale stále ještě vzlykala. Tvářičky měla rudé a opuchlé a ramínka se jí třásla nekontrolovatelnými vzlyky. Silence u ní tento stav znala, Mary už brečela nějakou dobu.

Políbila děvčátko na mokrou tvářičku a šeptala jí chlácholivá slovíčka. Potom se obrátila obviňujícím pohledem na Mickeyho O’Connora.

Zvedl na obranu obě ruce. „Nekoukejte na mě takhle. Ani jsem se toho spratka nedotkl, ale nikdo nedokázal zarazit to její kvílení!“

Silence přikryla Mary ouška. „Jak jste mohl?“

Mickey O’Connor se zamračil a pro jednou nevypadal tak šarmantně. „Začala ječet ve chvíli, kdy jste odešla. Brečela jak profesionální plačka. Málem jsem z toho ohluchl, to vám povím.“

„No, třeba se jí tu nelíbí.“ Silence si přitiskla Maryinu stále se otřásající hlavičku pod bradu a začala ji houpat. „Možná že se jí nelíbíte vy.“

Pan O’Connor si odfrkl. „Ona se mi taky nelíbí, a to je fakt, ne nějaké možná.“

Silence se šokovaně nadechla. „Je to přece vaše dcera!“

„A co to s tím má společného?“ zeptal se Mickey s ironickým zvednutím rtů. „Její matka byla šlapka, kterou jsem si držel méně než čtrnáct dní. Poprvé jsem o tom děcku slyšel, když ta ženská umřela a zanechala mi zprávu, že jsem její otec. Přinesla mi ho sem jedna stará kurva a nezapomněla si říct o guineu za to potěšení. Co já vím, jestli její matka nelhala. To dítě vůbec nemusí být moje.“

Silence projela rukou Maryiny měkké kudrnaté vlásky a byla z toho opravdu šokovaná. Cožpak skutečně neprožíval žádné city? „To si opravdu myslíte?“

„Na tom nezáleží, není-liž pravda?“ Odvrátil se od ní a elegantně pokrčil širokými rameny. „Ať už je to má dcera, nebo ne, ať ji mám rád, nebo ne, teď je v mé péči, tak si nedělejte žádné plané naděje. Pojďte se mnou jako hodná holčička a já vám ukážu váš pokoj.“

A vyrazil přes sál, jako by skutečně očekával, že ho bude následovat jako „hodná holčička“. Kdyby měla Silence na výběr, zůstala by tam, kde byla. Ale protože Mary jí na rameni právě usínala, vydala se za tím hrozným chlapem spolu s Harrym a Bertem, kteří za ní nesli její truhlu.

Mickey prošel velkými dveřmi, které Bob běžel otevřít, když se k nim Mickey blížil, takže se nemusel zastavovat. Pan O’Connor se nenamáhal s poděkováním, pouze prošel kolem strážce jako král, ale Silence pokynula hubenému strážnému, když pospíchala kolem.

Mickey O’Connor prošel krátkou chodbou a dalšími dveřmi vedoucími do zadního traktu. I tam stál jeden velký muž na stráži.

Za dveřmi už nebyla mramorová podlaha a zlacené stěny, to však neznamenalo, že by tato část domu byla jakkoli chudší. Vyřezávané dřevěné panely na stěnách se leskly včelím voskem a na podlaze pod jejich nohama ležely tlusté koberce. Pan O’Connor vyšel po několika schodech a prudce dýchající Silence za ním se snažila potlačit chvění hrozivé vzpomínky. Mickey O’Connor ji tudy už jednou vedl a ona se z toho dosud plně nevzpamatovala.

Zvuk pirátových podpatků a vůně včelího vosku na dřevu v ní znenadání vyvolaly vzpomínky na onu noc a převalily se přes ni jako voda zavírající se jí nad hlavou.

Její drahý manžel William byl obviněn z toho, že zcizil náklad ze své lodi – náklad, který ve skutečnosti uloupil Mickey O’Connor.

Silence se vydala do St. Giles obrněná pošetilou odvahou, láskou k Williamovi a osudovou naivitou. Prosila Mickeyho O’Connora za Williama. Uvěřila v milosrdenství vlka a zapomněla, že vlci pojem milosrdenství neznají.

Pan O’Connor jí řekl, že vrátí náklad – ale na oplátku s ním ona musí strávit jednu noc. Vstal tehdy ze svého trůnu a vedl ji z trůnního sálu stejnými chodbami jako teď.

V té chvíli už se jí zmocňovala panika. Byla slušná, poctivá žena – a byla zcela přesvědčená, že se jí chce zmocnit. On ji místo toho dovedl do nádherné ložnice, usadil u ohně a objednal večeři. Sloužící přinesli nejchutnější jídlo, jaké kdy viděla. Sladkosti, šťavnaté maso a skleníkové ovoce. Fešák trval na tom, aby to snědla, a ona ho poslechla, přestože jí v ústech všechno chutnalo jako popel.

Poté jí přikázal, aby si lehla do jeho velké postele, sundal si košili… a potom ji ignoroval a četl si napůl svlečený u krbu nějaké dokumenty. Když už to nemohla vydržet, sedla si. „Co se mnou hodláte dělat?“

V hraném překvapení k ní vzhlédl. Stíny, vytvořené ohněm, se mu míhaly přes obličej, takže vypadal jako sám ďábel. „Nic, paní Hollingbrooková. Co jste si myslela, že s vámi budu dělat?“

„Tak proč jste mě sem dovedl?“

Usmál se – i když to nebyl hezký úsměv. Ne, byl to úsměv vlka předtím, než se zakousne srně do hrdla. „Co řeknete manželovi, až se zítra vrátíte do jeho náruče?“

„Co mu řeknu? Řeknu mu pravdu, že jsme se spolu navečeřeli, ale nic víc se nestalo.“

„A bude vám věřit?“

„Samozřejmě!“ Rozčílilo ji to. „William mě miluje.“

Přikývl. „Jestli vás miluje, uvěří vám.“

Ta slova zněla jako kletba. Už tehdy, když seděla na té směšně luxusní posteli a právě začínala cítit úlevu, že mu nebude muset obětovat svou hrdost – už tehdy se zachvěla neblahou předtuchou.

Příští ráno ji Mickey O’Connor přiměl, aby si rozepnula předek šatů, až měla vidět téměř celá prsa. Rozpustil jí vlasy a přehodil jí je přes obličej. A potom mu musela slíbit, že takhle projde celou ulicí.

Jako by byla obyčejná běhna vracející se od zákazníka.

Bylo to těžké – až do té doby to nejtěžší, co musela v životě udělat –, ale přešla tu ulici a přežila výsměch prostitutek vracejících se prospat domů. Na konci ulice našla sestru Temperance, která tam na ni čekala nemocná strachy, co se Silence v noci stalo. Silence klesla sestře do náručí a doufala, že ten hrozný sen už je za ní.

Avšak ta chůze po ulici s rozepnutými šaty nebyla tím nejhorším – rozhodně ne z dlouhodobého hlediska. Po oné noci zjistila, že jí nikdo nevěří. Ani Winter, ani Temperance, ani řezník na rohu, ani její sousedé ve Wappingu.

Nikdo.

Dokonce ani její milovaný manžel William. Všichni si mysleli, že ji Fešák Mickey O’Connor zneužil. William nebyl schopný se na ni ani podívat, než odplul na svou poslední plavbu. Odvracel od ní oči, jako by ho pohled na ni zahanboval – jako by jí byl znechucený. A tak sledovala, jak její láska odjíždí – tentokrát naposled – na lodi, která se o šest měsíců později potopila, a v uších jí zněla slova Mickeyho O’Connora:

Jestli vás miluje, uvěří vám.

Silence zamrkala a viděla, že procházejí na schodišti přes široké odpočívadlo. Zachytila pohledem známé pozlacené dveře a kvapně se podívala jinam. Mickey O’Connor ji odvedl ještě o poschodí výš a tam k prvním dveřím na chodbě. Vítězoslavně je otevřel a ukázal jí útulnou ložnici s růžovými stěnami a bílým nábytkem. Silence se v údivu zastavila. V jednom rohu stálo lože s vyšívanými závěsy a vedle postýlka s dřevěnou ohrádkou – zřejmě pro děcko. Před krbem se nacházelo dokonce i místo na posezení s pohovkou a křesly. Harry už k posteli položil její dřevěnou truhlu, zatímco Bert se uvelebil na židli přede dveřmi.

Celkově to byl velice hezký pokoj – a rozhodně se nehodil do tohoto doupěte neřestí.

Silence se zamračeně otočila k panu O’Connorovi. „Kdo obvykle sídlí v tomto pokoji?“

Opřel se širokým ramenem o krbovou římsu a pozoroval ji, jak se rozhlíží po pokoji. „Nikdo, proč, miláčku? Myslíš, že si tu vydržuju houf panen, aby byly obětovány mému nezřízenému chtíči?“

Cítila, jak při těch výsměšných slovech rudne. „Jen jsem tak uvažovala.“

„Tak už neuvažujte. Tenhle pokoj je pro vás a jenom pro vás.“ Zvedl jedno satanské obočí. „Máte ještě nějaké další otázky?“

„Ehm… ne.“

„Tak potom vás tu nechám, abyste se tady zařídila jako doma. Večeře je v osm. Přesně, pamatujte si to. Harry vám ukáže cestu.“ Po tomto oznámení se narovnal a vyšel ze dveří, aniž by se ještě otočil.

Silence strnule civěla, jak se dveře za říčním pirátem zavřely. „Mizera jeden!“ ozvalo se tiché vydechnutí někde od postele a Silence si poprvé všimla dívky sedící u dětské postýlky. Byla to stejná služebná, která přinesla Mary Darlingovou do trůnního sálu.

Harry, stojící za Silence, si pročistil hrdlo zvukem, jako když se třou o sebe dva kameny. „A todle je Fionnula, kerá dostala za úkol starat se vo to děcko.“

„Madam.“ Fionnula provedla nepodařené pukrle, ale v polovině toho raději nechala. Byla to hezká dívka, jíž nebylo víc než osmnáct, s pihami na světlých tvářích a s půvabným narudlým odstínem světlých vlasů, které se jí draly z účesu v mračnu kudrlinek kolem obličeje.

„Fionnulo, paní ’Ollingbrooková tu bude žít s tou malou,“ vysvětloval Harry. „Rozkazy Jeho samotnýho, tak dávej pozor na to, co ona říká, jasný?“

Fionnula přikývla, zjevně vystrašená Harryho instrukcemi natolik, že oněměla.

„Dobře,“ pronesl Harry po trapné pauze. „Tak já du. Von sám přikázal mně a Bertovi, abysme na vás dohlídli, dokud tu budete, paní ’Ollingbrooková, tak když budete něco potřebovat, stačí zavolat. Budem za dveřma.“

A poté opravdu odešel.

Silence se zamračila na dveře, kterými oba muži zmizeli. „Občas mám podezření, že muži jsou hrozní hlupáci.“

Fionnula se překvapeně zachichotala, ale kvapně to skryla.

Silence se na dívku plaše usmála. Bylo jen stěží služčinou chybou, že pan O’Connor je takový autokratický pirát.

„Děvčátko je pořádně unavené,“ pravila Fionnula a pokynula hlavou k holčičce v Silenciných pažích. Výrazně byl přitom slyšet její irský přízvuk.

„To jistě,“ zašeptala Silence. Odnesla Mary do postýlky a jemně ji uložila. Chvíli počkala, aby se přesvědčila, jestli se holčička neprobudí.

Ale Mary byla vyčerpaná ze záchvatu pláče a spala hluboce.

Silence se napřímila a přešla ke krbu. Gestem tam přivolala i Fionnulu. „Takže vy jste se dnes starala o Mary?“

„Ano,“ přisvědčila nesměle dívka. „Byla pořádně rozčílená, že ji vzali z domova. Ale je to hezká holčička. Celý On sám.“

„To ano,“ zamumlala Silence a klesla na pohovku. Ani na okamžik si neodpočinula od chvíle, kdy zjistila, že se Mary ztratila, a teď měla údy úplně vláčné únavou. „Tohle je váš pokoj?“

Fionnula vyvalila oči. „Ach ne, madam. Není ničí, pokud vím, kromě vás. Já normálně spím v podkroví jako ostatní služebné, ale On sám řekl, že teď mám spát tady.“ A ukázala na malé dveře ve zdi.

„Aha.“ Silence vstala a jukla do Fionnulina pokojíku. Byl tak malý, že se tam sotva vešlo její lůžko a řada hřebíků na zdi na pověšení oděvů. Rozhodně byl mnohem spartánštější než Silencina a Maryina ložnice. Vrátila se zpět a znovu klesla na pohovku a zvědavě si prohlížela služebnou. „Kdy jste přišla pracovat pro pana O’Connora?“

„Před měsícem a něco.“ Fionnulin kulatý obličej se náhle zarděl. „Mám… přítele, který tady bydlí.“

Podle ruměnce na tváři si Silence domyslela, že ten „přítel“ musí být muž. „Určitě to není Harry, že?“

Fionnula se zachichotala. „Ach ne, madam!“

„Nebo pan O’Connor?“ zeptala se Silence s podivně těžkým srdcem. Že by poslal tuhle ženu, kterou si vydržuje, aby na ni dávala pozor?

„Proboha, ne,“ zděsila se Fionnula. „Ženy, s nimiž si On sám užívá, jsou pěkné, opravdu půvabné. Já nejsem ani zdaleka tak hezká, ani tak vysoce postavená jako ony.“

„Aha. Samozřejmě.“ Silence vstala, aby si vybalila svůj ubohý kufřík.

Začala si plně uvědomovat realitu své situace. Vydala se zcela na milost zlému muži, který využíval ženy pouze k jedinému účelu, aby ho „pobavily“. A to ona pro Mary Darlingovou nechtěla – ani pro sebe. Znovu dovolila Mickeymu O’Connorovi, aby nad ní měl moc. Na okamžik se jí zmocnila panika a stáhla jí hruď natolik, že skoro nemohla dýchat.

„Jste v pořádku, madam?“ zeptala se jí váhavě Fionnula.

Silence vzhlédla a spatřila, že ji mladá služebná ustaraně pozoruje. „Ano, jsem jenom trochu unavená.“

Vstala, aby si uložila hromádku punčoch, ale přitom došla k rozhodnutí: je sice znovu v paláci Mickeyho O’Connora, ale tentokrát to neznamená, že skončí stejně jako minule. Tentokrát ten pirát zjistí, že Silence Hollingbrooková má vlastní hlavu i vlastního ducha.

A nikdy už ho nebude slepě poslouchat.

Mick cítil z přítomnosti té malé vdovy v paláci podivné píchání mezi lopatkami. Uvažoval o tom později večer, když si na stole rozložil velkou mapu. Byl to takový plíživý pocit, ze dvou třetin zvědavost a z jedné chtíč s nádechem zvláštní ostražitosti. To všechno smíchané dohromady.

Bylo to podivné, protože celý minulý rok strávil lstivým plánováním toho, jak dostat Silence Hollingbrookovou přesně tam, kde byla teď – do jeho moci a pod jeho střechu. Ze začátku to byl jen rozmar. Hleděl tehdy na kňourající miminko v náručí špinavé staré šlapky a hned věděl, že by se to miminko mělo skrýt před Vikářem. A proč ne u ní? pomyslel si. Proč ne u počestné paní Hollingbrookové? Možná by to byl způsob, jak si nárokovat trochu té ryzí poctivosti, kterou na něj útočila v trůnním sále. Ukrást v zastoupení to, co on sám nemohl nikdy získat. Přinášelo mu to hořkosladké uspokojení: skrýt tělo svého těla u ženy, které ublížil nejvíc na světě, a připoutat k sobě Silence pouty její vlastní mateřské lásky.

Ano, a teď ji konečně dostal zpátky do svého paláce a právem by mohl cítit triumf a radost, že?

A ne ten podivný, plíživý pocit.

„Zdá se bejt docela spokojená.“ Harryho široká, ošklivá tvář se zkrabatila, jako by uvažoval o tom, jestli „spokojená“ je to správné slovo. „Nechal sem ji tam s Fionnulou.“

Mick po něm střelil ironickým pohledem, než se znovu vrátil k mapě rozprostřené na zlaceném stole před ním. Povídalo se, že ten stůl měl být dodán do královského paláce. Ale to bylo předtím, než ho Mick žádal jako výkupné od kapitána, který se pokoušel vyvléknout z povinností k Mickovi a jeho mužům. O to sladší bylo pak pomyšlení, že ho má ve své plánovací místnosti.

„Nechals ji samotnou?“ zeptal se Mick s ostrou hranou v hlase. Silence teď byla v jeho paláci – byla pokladem, který střežil jako všechny ostatní.

„Ne,“ bránil se kvapně Harry. „Hlídá ji Bert.“

„Dobře,“ zabručel Mick. „Byl bych rád, kdyby ona i to děcko byly neustále pod dohledem alespoň jednoho z vás. Pamatuj, že se musejí dobře hlídat.“ Rozprostřel mapu, opřel se o ni roztaženými dlaněmi a studoval ji. „Kde je ten dok, o němž uvažuješ?“ zeptal se třetího muže v místnosti.

„Tady dole,“ odvětil Bran Kavanagh a mávl rukou k dolní Temži. „Jeho majitelé mají prý dluhy. Prodají ho levně.“

Chlapec se dychtivě naklonil dopředu a zapomněl, že rád budí zdání sofistikovanosti. Bran byl s Mickem posledních šest let nebo ještě víc. Byl to pěkný asi dvacetiletý mladík se světle modrýma očima a červenohnědými vlasy staženými vzadu do copánku. Dívky z něj přímo omdlévaly – což Branovi nebylo příjemné, protože byl založením vážný člověk.

Pokud se mu v hlavě právě nevylíhl nějaký nápad.

Mick prohlížel oblast, kterou Bran označil. „Co podle tebe můžeme udělat?“

„Koupit dok a vybírat poplatek za jeho užívání,“ prohlásil Bran. Zdálo se, že o tom už nějakou dobu uvažuje. „Nebo ho v budoucnu znovu prodat za vyšší cenu. Je to takové pojištění na zlé časy.“

„Hmm,“ zamumlal Mick. Branovi to neřekl, ale on už takovou pojistku měl. „Líbí se mi ta myšlenka na pojistku pro zlé časy.“

Bran se zašklebil – rychle a nadějně. „Tak tedy ten dok koupíš?“

Mick si povzdechl, protože se mu nelíbilo, že musí chlapce zklamat, ale byznys je byznys. „Kdybych koupil doky a tak dál, musel bych najmout sekretáře a vedoucí a další lidi, aby tu zatracenou věc provozovali. To by mohlo být dražší než celý výdělek.“

Bran svěsil koutky úst – ještě se nenaučil správně skrývat pocity. „Ale když budeš čekat, koupí ho někdo jiný. Přijdeme o doky a další se nedostanou do prodeje třeba celé roky.“

„Ale kdybych na to skočil příliš brzy, přišel bych o peníze,“ poznamenal Mick. „Je to zajímavý nápad, Brane, ale budu to muset trochu promyslet.“

„Ale…“

Mick zavrtěl hlavou a přísně na chlapce pohlédl. „A kromě toho musím nejdřív zařídit jiné věci – a sice ty týkající se Vikáře.“

Bran odvrátil zrak. „Jak chceš.“

„To opravdu chci,“ pravil mírně Mick a stočil mapu. „A co jsi pro mě zjistil?“

Bran si vzdychl. „Viděl jsem jeho muže, jak se dnes odpoledne poflakují kolem sirotčince, poté co paní Hollingbrooková odešla. Myslím, že jsi to děcko vzal sem právě včas.“

„Poflakují se tam všem na očích?“

„Ano,“ přisvědčil Bran. „Vikářovi muži si dovolují stále víc. Procházejí celou čtvrtí St. Giles ve skupinách po čtyřech či pěti a je jim jedno, kdo je uvidí.“

„K čertu s nimi,“ zavrčel Mick. „St. Giles je moje a dohlédnu na to, aby ti zatracení zkurvysynové odtud utekli se staženým ocasem.“ Protáhl si krk. „Hlavně mě trápí, jak vůbec Vikář zjistil něco o tom děcku.“

„Naši muži ji hlídali,“ podotkl Bran.

Mick vzhlédl a přivřel přemýšlivě oči. Pak si všiml, že Harry uvážlivě přikyvuje.

„Mohli přivíst Vikáře přímo k tomu děcku,“ poznamenal Harry.

Mick zabručel. Nelíbila se mu domněnka, že mohl dovést Vikářovy muže k sirotčinci a k té holčičce vlastní chybou. Ale byla tu ještě druhá možnost: Neprozradil někdo z jeho mužů to tajemství Vikářovi?

„Potom ví, že mám to děcko ve svém paláci,“ pronesl pomalu Mick.

Bran zachmuřeně přikývl.

Mick vzdychl. „Neměl jsem nikdy v úmyslu skrývat fakt, že ji tu mám v bezpečí. Ví, že by musel přepadnout můj palác, aby se k ní dostal – a to, myslím, nebude ochotný udělat.“ Pohlédl na Brana. „Co jsi zjistil o samotném Vikáři?“

„Vikář má stále kolem sebe desítky mužů,“ odtušil Bran. „Je líp střežený než ty, když na to přijde. Bude pořádná fuška dostat se až k němu.“

„Ale dostat se k němu musíme,“ prohlásil Mick. „Blíží se konec zimy a on bude mít nouzi o obilí pro ty své zatracené palírny. Pošlete nějaké mé muže, aby zjistili, kdo ho zásobuje. Nabídnu dodavatelům odměnu, když přestanou pracovat pro Vikáře.“

„Dobře.“ Bran zaváhal, ale poté vyhrkl: „Ale nechápu, proč vy dva spolu válčíte. On vyrábí gin a my máme řeku. Kde se vaše zájmy kříží?“

Mickovi se na mysli objevily smutné hnědé oči a hlas s irským přízvukem, jenž řekl: Můj drahoušku Mickey.

Mick se zašklebil a odsunul vzpomínky stranou. „To je osobní věc, o kterou se nemusíš starat.“

Bran se mračil, zatímco Mick odložil mapu. „Je to tvoje věc, ale my trávíme sledováním Vikáře spoustu času a neplynou nám z toho žádné peníze.“

„Ano, jsem si toho vědom,“ opáčil Mick. „Kdybych to mohl ukončit, udělal bych to. Ale obávám se, že Vikář není tak uvážlivý člověk jako já.“

„Potom ho budeš muset zabít.“ Branovy světle modré oči byly mladé – a naprosto nemilosrdné.

„To bych udělal, ale jak jsi sám řekl, ten chlap má výbornou ochranku.“ Mick chvíli v zamyšlení klepal prsty o stůl, potom dospěl k rozhodnutí. „Raději na něj půjdeme oklikou. Odřízneme ho od obilí, vyhladovíme ho a pošleme ho šupem ze St. Giles. Mezitím pošli pár mých mužů, aby vyhodili všechny z jeho bandy, které potkají v St. Giles.“

Bran přikývl. „Jak si přeješ.“

Mick zvedl obočí. Chlapec stále otálel, ačkoli už své příkazy dostal. „Máš ještě něco na mysli?“

„Co ta paní Hollingbrooková?“ Bran nakrčil horní ret. „Chápu, že se staráš o to děcko – pokud si myslíš, že je opravdu tvoje – ale proč trváš na tom, aby tu zůstávala i ta ženská? Rozptyluje nás.“

Mick sevřel čelist. „Promiň, ale nejsem si vědomý toho, že bych ti musel vysvětlovat, co dělám, hochu.“

Branovi zuřivostí zčervenal obličej. Poskočil mu sval pod pravým okem. Pak se otočil a prudce opustil pokoj.

Harry se opíral o zeď v rohu, ale teď se narovnal. „Ten chlapec je netrpělivej.“

„To opravdu je,“ zamumlal Mick.

„A je chytrej, ten náš Bran,“ pronesl uvážlivě Harry. „Jen trochu moc spěchá.“

Mick zvedl na Harryho ironicky obočí a čekal.

Harry se napřímil. „Možná nemá rád paní Hollingbrookovou, ale udeřil hřebíček na hlavičku. Seš si jistej, že nechávat ji tady je dobrý?“

Mick zareagoval okamžitě a z hloubi duše. Silence byla jeho a on si ji podrží. A nikdo to nezmění.

„Ty mě kritizuješ, Harry?“ zeptal se Mick se sametovou zlověstností.

Velký muž sebou trhl, ale necouvl. „Víš dobře, že to nikdy nedělám, Micku. Ale podívej, paní Hollingbrooková je křehká žena, ačkoli to skrývá za ostrým jazýčkem. Je to dáma se vším všudy a dá se jí snadno ublížit. Už sis s ní jednou pohrál. Je nutný dělat to znova?“

Mick shlížel dolů na papíry, které právě sebral. V jeho železném sevření byly celé zmačkané. Oříškové oči plačící za noci. „Nacházím se dnes večer v nečekaně dobré náladě, Harry, jinak bys zjistil, že takové otázky nepřipouštím.“

„Já to vím, vopravdu,“ pronesl vážně Harry.

„Potom taky víš, že ti ty zatracené otázky zodpovím jednou provždy,“ sdělil mu Mick a přišpendlil ho očima. „Doufám, že si pamatuješ na to děvče, které jsme našli na prahu zrovna minulý týden?“

„Jo.“

„Byla tady v paláci pár nocí předtím, ačkoli jsem s ní nespal,“ zachraptěl Mick, jenž si vybavil, jak vypadala. Ve tváři vyhlížela, jako by se jí hlava rozpustila. Proboha. To se nesmí stát Silence Hollingbrookové, alespoň ne, dokud on žije. „Umíš si představit, co by Vikář udělal někomu, o něhož bych se… mohl zajímat?“

Harry vypadal velice nesvůj. To tělo našel právě on. „Jo, ale Micku, Vikář přece neví, že ji máš v oblibě, ne?“

„Já nevím.“ Mick cítil, jak se mu při tom přiznání zaťal sval v čelisti. „Myslel jsem si, že to děcko je taky tajné a v bezpečí – a nebylo.“

Harry zavrtěl rozvážně hlavou.

„Buď už to ví, nebo se to brzy dozví – Vikář není žádný hlupák. Je opravdu nutné, abych držel paní Hollingbrookovou tady u sebe,“ sdělil mu tiše Mick. „Máme s tím nějaký problém?“

Harry polkl. „Ne.“

„Dobrá,“ kývl Mick hlavou. „A Harry?“

Harry, který už se otočil ke dveřím, ztuhl. „Ano, Micku?“

Mick se lehce usmál. „Ať už bych dělal s paní Hollingbrookovou cokoli, rozhodně si s ní nehraju.“

Ta informace Harryho výrazu neulehčila. Když odcházel z plánovacího pokoje, jeho ošklivá tvář se zle mračila.

Mick zaklel a hodil sebou na sametovou pohovku. Měsíce plánování konečně přinesly sladké, šťavnaté ovoce, a přesto měl stále pocit, že… Co? Nějaký podivný pocit, zvláštní emoci, že ve skutečnosti nevyhrál. Mick si odfrkl. Který pirát cítí vůbec nějaké emoce? Držel tu ženskou ve svých spárech, měl ji zavřenou ve své říši, kde ji mohl zkoumat po své vůli. A zjistit, proč ta malá vdova Hollingbrooková vyvolává tak neobyčejné chvění na jeho kůži a proč je kvůli ní neklidný jako vlk v kleci. Nepamatoval si obličej dívky, s níž spal včera v noci, ale široké oříškové oči Silence Hollingbrookové ho strašily ve snech už po celé měsíce.

S mumláním zazvonil na svého účetního Peppera. Plešatící malý mužík přišel dost rychle a přibližně další hodinu Mick poslouchal, co ten muž povídal o lodích a stavebním materiálu, až ho z toho rozbolela hlava. Avšak kdyby se ho na konci někdo zeptal, o čem Pepper mluvil, nedokázal by to zopakovat.

Mick s povzdechem poslal účetního zase pryč, umyl si obličej a ruce a vydal se na večeři.

Jídelna byla velká místnost podobná jeskyni – Mick měl rád, když všichni jeho lidé, kteří byli právě přítomní, večeřeli pohromadě – a tak tu bylo většinou hodně hluku. Ale když tam Mick dnes večer vstoupil, veškerá konverzace rychle utichla.

Rozhlédl se kolem sebe.

Vedle Fionnuly seděl Bran, naproti němu Pepper s účetní knihou rozloženou na prázdném talíři. V rohu se společně krčily dvě současné Mickovy ženy, zatímco Bert se na ně mračil přes stůl. Asi tucet lidí z Mickovy noční posádky si zabral celý vzdálenější konec stolu. Byla to člověku nebezpečná, záludná sebranka – a přesto se ani jeden z nich neodvážil podívat se mu do očí. Dokonce ani kluk s cukrovím, Tris, který seděl za Mickovou židlí a byl připravený mu posloužit.

Byli tu vlastně všichni kromě paní Hollingbrookové.

Mick došel k Fionnule. „Kde je?“

Dívka se zachvěla. „Říkala, že nemůže jít dolů na večeři.“

Mick se k ní sklonil a tiše zašeptal: „Nemůže, nebo nechce?“

Dívka polkla a směle odvětila: „Nechce.“

Mick se nadechl a cítil, jak mu v hrudi začíná vřít vztek. Otočil se na podpatku a beze slova opustil místnost. Jeho pozvání na večeři nikdo neignoroval – což byl fakt, který se paní Hollingbrooková musela nějakým tvrdým způsobem dozvědět.

Silence právě skončila s krmením Mary Darlingové, když do ložnice vtrhl bez jakéhokoli zaklepání Mickey O’Connor. Vylekaně vzhlédla a strnula, když spatřila, jak zachmuřeně se tváří.

Mary Darlingová se přísně zamračila a vypadala v té chvíli jako její zploditel. „Zlej!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skandální vášeň.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.