Kód předtuchy

Jak jasnozřivost ovlivňuje vaši budoucnost

Theresa Cheungová

Dr. Julia Mossbridgeová

Úvod: Loyd Auerbach

Předmluva: Dean Radin, PhD

EUROMEDIA

The Premonition Code

This edition first published in the UK and USA 2018

by Watkins, an imprint of Watkins Media Limited

Unit 11, Shepperton House, 89–93 Shepperton Road, London,

N1 3DF enquiries@watkinspublishing.com

Design and typography copyright © Watkins Media Limited 2018

Text copyright © Theresa Cheung and Julia Mossbridge 2018

Translation © Michaela Ponocná, 2021

ISBN 978-80-242-7175-0

Všem pozitivním lidem, kteří dokážou předvídat budoucnost a v tomto díle najdou inspiraci:  tato kniha je a od samého začátku byla pro vás.  Kéž rozkvetete ještě krásněji, než jsme doufaly,  ale budete dál spočívat svými kořeny v zemi,  aby vám poskytovala sílu, výživu a stabilitu.

Theresa Cheungová

Julia Mossbridgeová, PhD

Předmluva

Loyd Auerbach

Mnoho lidí – včetně mě samotného – se každý den snaží získat věštbu, která jim pomůže rozhodovat se v jednoduchých záležitostech, třeba jak se obléknout nebo co očekávat venku. S moudrým orákulem se můžeme radit i několikrát denně a zdá se, že nás fascinuje zjištění, co nás čeká příští den i několik dní poté. Pak se však ukáže, že takto získané odpovědi byly správné jen částečně, popřípadě špatně načasované nebo úplně mylné, a jsme překvapení nečekanými změnami v tom, co se jevilo jako jistá budoucnost. Nicméně jsme už zvyklí, že toto orákulum je v předvídání budoucnosti úspěšné pouze do jisté míry, a tak nad tím většina z nás jen pokrčí rameny.

Mluvím samozřejmě o počasí, jak nám ho předpovídají televizní a rozhlasoví moderátoři, internetové stránky i oblíbené aplikace; na základě meteorologických prognóz se k nám tak dostávají údaje o tom, jaké povětrnostní podmínky budou panovat v budoucích hodinách, dnech a dokonce i týdnech.

Lidé rádi plánují, takže přirozeně chceme vědět, co máme očekávat, pokud jde o počasí, které tolika různými způsoby ovlivňuje náš každodenní život. To, že meteorologie někdy dokáže být velmi přesná, zatímco jindy jí předvídání budoucnosti naprosto nevychází, neboť počasí na Zemi ovlivňují nečekané či dosud nepoznané proměnné, lze snadno přirovnat k někdy přesným, ale často nesprávným informacím o budoucnosti, jež lidem – ať už profesionálním jasnovidcům či průměrným jedincům – přináší prekognice.

To neznamená, že tyto informace – i když se třeba ukáže, že jsou nesprávné – nejsou užitečné; jen se výsledek, tedy předpovězená budoucnost, neodehrál tak, jak to prezentovala předtucha, předpověď či prognóza. Abych parafrázoval Yodu, velmistra řádu Jedi (jelikož Julia, Theresa i já jsme v srdci všichni Jediové): „Budoucnost je vždy v pohybu.“

Když jsem před lety poprvé narazil na jméno Julie Mossbridgeové, nemohl jsem předvídat události, jež nakonec vedly k tomu, že mě požádala, zda bych nenapsal předmluvu k této báječné knize. Byť si nevzpomínám, v kterém roce to přesně bylo, pamatuji si, že mi její jméno uvázlo v paměti, protože jsem si – když jsem objevil a přečetl si první z jejích pojednání na téma parapsychologie – všiml, že Julia působí na mé alma mater, Severozápadní univerzitě, což mě přimělo k úsměvu. Její výzkum mi připadal nejen zajímavý, ale i podnětný.

Poprvé jsem si s Julií doopravdy popovídal v roce 2014 na kongresu Parapsychologické asociace v kalifornském Concordu (kde jsem měl na starosti finanční a společenský úspěch celé akce). Okamžitě se mi zalíbila svým chováním a živostí (rozhodně tomu napomohla i skutečnost, že pozitivně okomentovala mou „energii“). Ještě předtím jsem četl několik jejích pojednání, jež na mne vždy zapůsobila popisovaným výzkumem a způsobem uvažování. Víc času jsme pak spolu strávili v roce 2017, kdy jsme se vydali na akci „Psi College“ v Port Townsendu ve státě Washington, které jsme se účastnili a kterou pořádali dva mí dobří přátelé, jasnovidka a médium Ankhasha Amentiová a lektor parapsychologie Neil McNeill. Juliina prezentace na téma času byla pro všechny včetně mě fascinující.

Theresa Cheungová mě kontaktovala před pár lety kvůli interview pro svůj blog a populární autorskou stránku na Facebooku. Již téměř dvě desítky let píše knihy a encyklopedie zaměřené na duchovní oblast, jež jsou bestsellery – některé o mém oblíbeném tématu, paranormálních jevech –, a na své stránce nepřestává uveřejňovat příspěvky o mé práci a mých knihách.

Tato publikace přináší vědecké bádání, zkušenosti a myšlení Julie Mossbridgeové v kombinaci s úžasnými příběhy Theresy Cheungové, které jí posílají čtenáři, a jejím duchovním úhlem pohledu a touhou spisovatelky je zajistit, aby výzkum dr. Mossbridgeové, dříve skrytý v akademických časopisech, snadno pochopila spíše běžná než specializovaná čtenářská obec. Je to podmanivé spojení vědy a duchovnosti. Kromě toho však také uvidíte jejich zanícení pro témata času a prekognice. Ta se čím dál častěji objevuje v parapsychologických diskusích, neboť někteří z našich kolegů přišli s myšlenkou, že řada způsobů mimosmyslového vnímání – ne-li všechny – představuje jistou formu prekognice.

Jestliže jste jako většina lidí, které fascinuje, co pro nás chystá budoucnost, pak si tuto knihu užijete a hodně toho z ní získáte. Předvídám, že se možná i naučíte pár věcí (ale nedejte se tímto prohlášením odradit od čtení!)

http://www.parapsych.org/users/profparanormal/profile.aspx

Úvod

Dean Radin, PhD,

vedoucí vědecký pracovník, Institut noetických věd

Staré mraky

Britský fyzik William Thomson, známý též jako lord Kelvin, přednášel 1. dubna 1900 v Královské společnosti v Londýně, založené roku 1660, což byla v té době nejvýznamnější vědecká organizace na světě. Lord Kelvin prohlásil, že jeho obor je tak úspěšný v objasňování tajemství vesmíru, že fyzika je prakticky vzato kompletní.

Kompletní, tedy až na dva – jak se vyjádřil – „malé mraky“. Měl tím na mysli dva jevy, jež ve fyzice zůstávaly záhadou. Tyto mraky byly známé jako „světélkující éter“ a „ultrafialová katastrofa“. Oba se týkaly fyzikálních vlastností světla, které ani ty nejlepší fyzikální teorie té doby dosud neuměly vysvětlit. Oba mraky byly pokládány za nevýznamné záležitosti, jež budou brzy odstraněny – buď vědci zjistí, že ve skutečnosti nepředstavují žádný problém, nejspíš vzhledem k mylným interpretacím údajů o experimentech, nebo se tyto problémy nakonec vysvětlí po drobných úpravách existujících teorií.

Osm měsíců nato německý fyzik Max Planck navrhl radikální řešení jednoho z „mraků“ lorda Kelvina. Jeho myšlenka znamenala počátek kvantové teorie, jež změnila svět, neboť podnítila rozvoj moderní elektroniky, počítačů, komunikace a konečně i celého informačního věku. O pár let později Albert Einstein vysvětlil onen druhý „mrak“ stejně radikální představou, z níž vzešla teorie relativity. Einsteinovy myšlenky změnily svět tím, že nás uvedly do atomového věku. Získání lepšího chápání těchto dvou mraků v obou případech zcela přehodnotilo naše domněnky o povaze času a prostoru, což na oplátku vedlo ke změnám v technologiích, ekonomice, politice, rovnováze moci – prakticky ve všem.

Planckovy a Einsteinovy myšlenky se objevily jako blesk z čistého nebe a obě byly celá léta předmětem prudkých diskusí, než byly konečně přijaty. Dnes říkáme fyzice z časů lorda Kelvina „klasická fyzika“ a považujeme ji za zvláštní případ komplexnějšího chápání hmotného světa. Běžně pojímané představy času a prostoru již nejsou brány jako evidentní, nezpochybnitelné pravdy. Místo toho je pokládáme za dokonale flexibilní vztahy.

Někteří vědci v současnosti tvrdí (s toutéž nemístnou sebejistotou, jakou projevoval lord Kelvin), že již rozumíme prakticky všemu, co lze o hmotném světě znát. Jsou přesvědčeni, že vědí, co je a co není možné. Prekognice je pro ně rozhodně nemožná, jelikož dnešní teorie takový nesmysl nepřipouštějí. I někteří filozofové se domnívají, že prekognice není možná, neboť zastávají názor, že představa poznání budoucnosti je logicky nekonzistentní.

Tito vědci a učenci zapomínají na to, že naše teorie o realitě jsou vždy provizorní. Vysokoškolské učebnice se každých pár let vydávají v nové, revidované podobě, protože naše chápání reality se neustále vyvíjí. Na okrajích známého číhají tucty mraků, anomálií a záhad a za jeho hranicemi existuje téměř nekonečné množství rébusů. Někdy se zjistí, že dané anomálie jsou chyby, avšak vytrvalé mraky – zejména pak lidské zkušenosti zaznamenávané v průběhu historie a napříč kulturami – jsou projevem toho, že něco na našem současném chápání reality je vážně v nepořádku.

Stejně jako dva mraky lorda Kelvina nebylo možné vysvětlit drobnými změnami fyziky devatenáctého století, tak když se konečně zaměříme na řádné vysvětlení prekognice a dalších paranormálních jevů, naše chápání reality a fungování samotné civilizace pravděpodobně projde radikálními změnami.

Nové mraky

Dnes známe dva nové mraky, qualia a kvanta. Ten první se týká povahy vědomí, zatímco ten druhý představuje nečekaný následek spojený s divokou myšlenkou Maxe Plancka. Qualia se vztahují k záměrnému uvědomění a kvanta ke zjištění, že na kvantové stupnici jsou předměty dokonale citlivé vůči pozorování. Oba tyto mraky vyvolávají otázky ohledně role vědomí v hmotném světě a oba představují velkou výzvu vědeckému paradigmatu materialismu – tedy předpokladu, že hmota je základem všeho, včetně mysli.

Většina vědců se učí, že synonymem vědy je materialismus. V důsledku toho se mnozí domnívají, že qualia a kvanta nakonec vůbec nepředstavují problém. Oba tyto mraky jsou vnímány jako aspekty reality, jež se jakýmsi magickým způsobem vynořují z hmotného světa. Vědci si tudíž stejně jako lord Kelvin představují, že nakonec tyto dva „mraky vědomí“ dokonale pochopíme z běžného, materiálního hlediska.

Má to však háček: čím dál více důkazů naznačuje, že tento předpoklad je mylný. Namísto nadýchaných obláčků, které se rozplynou ve světle existujících teorií, to jsou s mnohem větší pravděpodobností bouřková mračna věstící nadcházející superbouře. Stojí v čele spousty souvisejících, čím dál provokativnějších mraků, jež zahrnují povahu geniality, učence, prožitky blízkosti smrti, schopnost fungovat jako médium, channelling, případy reinkarnace, paranormální jevy a mystické zážitky. Nikdo nepochybuje o tom, že mezi námi jsou géniové a učenci, avšak vysvětlení existence takových lidí zůstává naprostou záhadou a interpretace těch ostatních běžně zaznamenávaných jevů jsou považovány za vysoce kontroverzní, neboť nejsou vysvětleny materialistickými pojmy.

Jestliže tedy materialismus nedokáže vysvětlit qualia a kvanta, co je toho schopno? Při vývoji nových vysvětlujících rámců je důležité zajistit, abychom lehkovážně nezahodili dříve užitečné myšlenky, aniž budeme mít k dispozici něco lepšího, co by je nahradilo. Někteří vědci skutečně vyjadřují obavy, že se objeví nové paradigma, které je přinutí zbavit se učebnic, na něž se tak dlouho spoléhali (nebo je sami napsali!). Není nikterak překvapivé, že existuje silný odpor k zavržení vědomostí, jež tvořily základy vaší kariéry a pohledu na svět. Proto potřebujeme rámec, který tento strach nebude podporovat.

Potřebujeme takový způsob uvažování o realitě, jenž připouští a dokonce předvídá všechny anomálie spojené s vědomím, včetně prekognice. Naštěstí takový způsob existuje a vyžaduje pouze jediné přizpůsobení našich existujících domněnek. Místo abychom považovali vědomí za vedlejší účinek mozkové aktivity, pokládáme ho za základní – dokonce ještě základnější, než je sám hmotný svět. Filozofové diskutují o této myšlence již tisíce let; nazývá se idealismus.

Abychom ilustrovali, jak je tento jednoduchý posun v pohledu na svět kompatibilní s existujícím vědeckým paradigmatem, představte si akademické disciplíny uspořádané jako horizontální řezy pyramidou. Spodní vrstvu pyramidy tvoří – v souladu s materialistickou doktrínou – fyzikální svět. Nad touto vrstvou je chemie. Nad ní biologie, pak neurovědy a úplně nahoře spočívá psychologie. Materialismus tvrdí, že někde v horní části této pyramidy se objevuje záměrné uvědomění, podobně jako se biologie vynořuje z chemie a chemie z fyziky. Základní prvky v každé vrstvě pyramidy vědomostí pronikají do všech vrstev nad ní. Například, elektrony jsou klíčovými pojmy ve fyzice, existují však také v mnoha nových formách v chemii, biologii, neurovědě, atd. Na základě tohoto modelu je těžké představit si, jak lze něco tak prchavého jako vědomí – jež spočívá na vrcholu pyramidy znalostí, koncepčně velmi daleko od fyziky – chápat prostřednictvím času a prostoru.

Měli bychom poukázat na to, že kvantová fyzika, která se nachází na samém spodku fyzikální vrstvy, by připustila existenci spojení a událostí, odehrávajících se mimo čas a prostor, avšak většina současných neurovědců zastává názor, že hluboká fyzika není pro pochopení fungování mozku relevantní. Jak bude disciplína kvantové biologie postupně zrát, možná bude objeven důkaz podporující existenci „kvantového mozku“ a to pootevře dveře myšlence vědomí fungujícího mimo čas a prostor. Kvantový mozek však stále má jeden velký problém: nevysvětluje qualia – tedy subjektivní uvědomění. Proto čím dál vyšší počet vědců a učenců začíná přijímat myšlenku, že bdělé uvědomění je základní vlastností tkaniva reality. Nepovstává z nižších rovin. Prostě je.

Mějme to na paměti a pojďme upravit naši pyramidu vědomostí přidáním nové spodní vrstvy. Nazvěme ji uvědomění. Tuto novou vrstvu si lze představit jako prehistorickou prvotní hmotu, která předchází – tedy je nadřazená – fyzice, a to včetně představ o času, prostoru, hmotě a energii. Z tohoto základního uvědomění povstává veškerá fyzika, jak ji známe dnes, včetně fyziky kvantové, takže celá vysvětlující moc materialismu zůstává pro všechny vrstvy nad ní nedotčená. Navíc, stejně jako elektrony pronikají do všech vrstev nad fyzikou, nyní vidíme, že i vědomí prostupuje vše nad sebou, tedy také mozek. Jinými slovy, v rámci tohoto názoru hmota nevytváří mysl, nýbrž spíše mysl (nebo obecněji, vědomí) vytváří hmotu.

A jelikož vědomí, o němž uvažujeme, předchází čas a prostor, géniové, učenci a paranormální jevy už zničehonic nejsou podivnými anomáliemi. Začínají dávat smysl, protože všechny tyto výjimečné formy vědomí mají něco společného – zdá se, že nejsou svázané všedními omezeními času a prostoru.

Zatím je příliš brzy na to, abychom řekli, kdy přesně věda přijme vědomí jako základní aspekt reality. Zdá se však jisté, že k tomu dojde. Až si přečtete tuto poučnou knihu, možná budete schopní s pomocí prekognice nahlédnout do budoucnosti a určit den, kdy se všechno změní.

28. března 2018

www.deanradin.org

První část

NÁVRAT DO BUDOUCNOSTI

PRVNÍ KAPITOLA

Předbíháme se

„Neb nahlédl jsem do budoucnosti, tam, kam až oko mohlo zřít, spatřil jsem vizi světa a všechen div,  jenž se chystá být.“

Alfred Tennyson

„Změna je zákon života. A ti, kdo se dívají jen  do minulosti či do přítomnosti, určitě propásnou budoucnost.“

John F. Kennedy

Představte si, že se píše rok 2035 a vy si jdete vybrat nové auto. Po testovací jízdě – vůz má samozřejmě alternativní pohon, jehož jediným vedlejším produktem je voda – následuje schůzka s vaší pozitivně prekognitivní prodejkyní. Musíte pár minut počkat, protože jí ještě neskončila hodina meditace. Mezitím si prohlížíte diplomy na zdi její kanceláře. „Nejlepší prekognitivní odhad dopravních schémat, 2021“, „Kouč pozitivní prekognice roku 2028, 2034“, „Nejvíce odvrácených stažení airbagů z oběhu, oblast Západní Kanadifornie 2033“, „Síň slávy pozitivních prekogů, 2019–2035“. Jste plní radostného vzrušení, ale i nervozity. Opravdu chcete, aby ten vůz schválila. Moc se vám líbí; sám se řídí a mobilní holografický teleport má to nejvyšší rozlišení, jaké jste kdy viděli. Už se nemůžete dočkat, až v něm budete pořádat večírky po celé zemi, za účasti příslušníků společenské smetánky, živých i mrtvých. Přesto je jasné, že si ho nebudete moct koupit, pokud vám prodejkyně řekne, že by vás to auto ohrozilo na životě. Firma to nedovolí; nebylo by to dobré pro její statistiky. Čekáte a poklepáváte svými bionickými ukazováčky do sloupků stojanu houpací sítě, která se jemně pohupuje tam a zpátky.

Zacinká zvonkohra a je tady: vyskočila z houpací sítě a stojí před vámi. Je trochu neupravená, ale přátelská. „Á, to jste vy. Dobrý den! Ano, auto je v pořádku. Viděla jsem to dneska ráno ve sprše. Užijete si s ním spoustu zábavy. Zaveze vás na různá místa. Klidně do toho jděte. Samozřejmě si nemůžu být jistá, že vás na sto procent nepotká žádná nehoda, ale bez záruky vám můžu říct, že jsem neviděla nic vážného. Dneska ráno jsem ještě před vaším příchodem dodělala všechny papíry. A teď si to běžte užít!“ Podá vám štos lejster a můžete jít. Jste plní radostného vzrušení a stejně tak její společnost. Od té doby, co pro ni začala pracovat, měla jejich auta za poslední tři roky pouze tři nehody. To není špatné.

Jistě, tento příběh je vysoce spekulativní, je to však směr, kterým se podle nás bude svět ubírat, jakmile prekognice začne být považována za normální a svět si uvědomí, že ovládnutí její moci může mít za následek obrovský zlom; dokáže pozitivně změnit všechny stránky našeho života. Jak bychom se k tomu mohli dopracovat? A jaká věda podporuje možnost o tom vůbec uvažovat?

Inu, začíná to u vás a vaší ochoty podílet se na možná největším vědeckém experimentu ohledně prekognice, o jaký se kdy kdo pokusil. Ale to předbíháme. Musíme toho spoustu probrat – od vědy zabývající se časem a prekognicí přes její praktickou výuku až k pochopení etiky a životních změn, k nimž dochází v důsledku jejího každodenního používání.

Začneme vašimi zkušenostmi.

- Měli jste někdy pocit, že se něco určitě stane,  a ono se to skutečně stalo?

- Zdál se vám někdy sen a totéž se pak odehrálo  ve vašem životě?

- Vyhnuli jste se někdy něčemu hroznému tím, že jste naslouchali své intuici, i když jste v té době nevěděli,  před čím vás varuje?

Je pravděpodobné, že jste podobné pohledy do budoucnosti odbyli jako souhru náhod, my však věříme, že tato kniha radikálně změní váš názor. Ukáže vám, že všichni máme potenciál vycítit a změnit svou budoucnost. A použijeme příběhy a vědu, abychom vám pomohly pochopit, jak to všechno funguje.

Začneme vyprávěním připomínajícím film Minority Report, založený na povídce Philipa K. Dicka z roku 1956. Film se odehrává ve světě, kde tři nadaní lidé zvaní „tušitelé“ mají speciální schopnost vidět události, které se teprve mají stát. Předvídají zločiny, ještě než k nim dojde, takže lze změnit budoucnost k lepšímu. Pokud se domníváte, že se něco takového může stát pouze ve filmu, nejste sami. Zamyslete se však nad jedním z mnoha příběhů, o něž se s námi podělili lidé, kteří by stejně jako vy rádi pochopili, jak mohli získat letmý pohled do své budoucnosti. Poslal nám ho Gary.

„Před pár lety jsem pracoval jako obchodní cestující. Trávil jsem hodně času za volantem. Jednou v noci se mi zdál opravdu živý sen. Jel jsem po silnici, kterou jsem neznal. Minul jsem kostel a pak jsem dorazil k ostré zatáčce. Než jsem měl v tom snu šanci zpomalit, objevila se přede mnou světla auta přijíždějícího z protisměru. Jelo hodně rychle a já jsem se vzbudil v okamžiku nárazu. Byl jsem celý zpocený a roztřesený, jako bych tam skutečně byl.

Ten sen byl děsivý, ale po několika dnech jsem na něj úplně zapomněl. Až jsem pak musel vyzvednout jednu zásilku; cesta vedla silnicí, po níž jsem ještě nikdy nejel. Ale nebyla pro mě úplně neznámá. Už jsem ji totiž viděl ve snu. Když jsem spatřil ten kostel, o kterém se mi zdálo, začalo to být opravdu strašidelné, a hned za ním samozřejmě byla ta prudká zatáčka. Bylo to přesně jako v tom snu. Okamžitě jsem co nejvíc zpomalil, a sotva jsem to udělal, zpoza rohu se šílenou rychlostí vyřítilo to druhé auto. O pár vteřin později ho následoval policejní vůz, který ho pronásledoval. To policejní auto v mém snu sice nebylo, ale všechno ostatní ano: silnice, kostel, ostrá zatáčka, rychle jedoucí vůz. Opravdu věřím, že mi můj sen umožnil včas se vyhnout čelní srážce. Byl to… fakticky zázrak.“

Je to samozřejmě pouze historka a jako každý příběh, který vám budeme prezentovat, ji nelze vědecky ověřit. Přestože uvádíme jen takové, o nichž se domníváme, že jsou pravdivé, je možné, že některé z nich nejsou přesné. Při bližší úvaze jsou však tyto příběhy důležité, neboť formují představu, jakou mají různí lidí o předtuše. Zkombinujete-li tyto příběhy s přesvědčivými vědeckými výsledky, získáte lepší představu o tom, co předtucha vlastně je a jak může fungovat.

Ale to se samým vzrušením předbíháme, takže se vraťme k základům a popišme si, co přesně je předtucha a čím se liší od prekognice. Zároveň se vám také představíme.

Co je předtucha?

Předtuchu lidé většinou považují za předběžné varování před negativními událostmi. V zásadě však toto slovo znamená těžko vysvětlitelné získání jakýchkoli informací o budoucích událostech, tedy i pozitivních.

Může to být leccos: tušení, že vás bude kontaktovat starý známý, sen o letecké havárii, vzrušení z „jistoty“, že vyhrajete v tombole, nebo vědomí, že zemře příbuzný, který není nemocný… To vše jsou příklady předtuchy, ovšem za předpokladu, že k předvídané události pak skutečně dojde. Může jít o emocionální vhled, který se projevuje třeba vzrušením či fyzickými vjemy, například pocením a bušením srdce, nebo kognitivní vhled, což může být pocit, že něco „víte“.

Minulá přítomnost

Před staletími lidé chodili za proroky a věštci, aby jim zprostředkovali svou předtuchu a poradili. Někteří se domnívali, že budoucnost je pevně daná, zatímco jiní věřili, že ji lze změnit pomocí rozhodnutí učiněných v přítomnosti; tedy díky svobodné vůli. Mezi vědci tento spor dosud doutná, avšak většina z nich má za to, že budoucnost je ve skutečnosti soustava možností s různou pravděpodobností – to, co se stane, není pevně dané, ale ani zcela otevřené. Například jestliže něco upustím, je velmi nepravděpodobné, že se tento předmět, na nějž působí různé síly, bleskurychle ocitne zcela někde jinde. Jinými slovy, všichni bychom byli velice překvapení, kdyby někdo upustil míč ve Švýcarsku a ten se vzápětí ocitl na Měsíci.

Na druhou stranu platí, že pozici jakékoli částice v příštím okamžiku lze předpovědět pouze s určitou pravděpodobností. Z nejistoty tedy vyplývá možnost dalšího „dolaďování“. To však může mít velký dopad a potenciálně přivodit odlišný výsledek v budoucnosti – nebo v minulosti. Nedávné výsledky experimentů v oblasti kvantové mechaniky naznačují něco, nad čím zůstává rozum stát: zdá se, že rozhodnutí učiněné v budoucnosti někdy skutečně ovlivní to, co se stane v minulosti. Tento jev se odborně nazývá retrokauzalita. Pokusy odhalující retrokauzální působení ukazují, že cokoli, co se děje právě teď, je v nějakém vztahu s něčím, co se děje v budoucnosti – a tento vztah neprobíhá pouze obvyklým směrem, tedy vpřed (o retrokauzalitě se dočtete více ve druhé kapitole).

Pokud vás zajímá představa používání vědomí o budoucnosti za účelem pozitivní změny své přítomnosti, čtete tu správnou knihu. Ale můžete chtít i pravý opak. Občas nás kontaktují lidé, kteří vlivem traumatického poranění mozku, nehody či nějakých okolností při narození dokážou vidět „příliš mnoho“ z budoucnosti. Jestliže to vystihuje vaši situaci, pak také čtete tu správnou knihu. Pro nás obě je velmi důležité, aby se lidé naučili své předtuchy ovládat a interpretovat. Je totiž prospěšné vědět, jaký postup nejlépe zvolit při obchodním rozhodování, nicméně znát datum úmrtí někoho v okolí obvykle není zrovna povzbuzující.

Takže pokládáme za nutné zdůraznit, že až se začnete seznamovat s prekognicí a ladit své schopnosti, abyste dokázali vycítit budoucnost, ten objevný proces může být překvapivý a někdy i nelehký. Je zásadní držet se dvou přesvědčení. Zaprvé: budoucnost není pevně daná; zadruhé: i když ji pravděpodobně můžete ovlivnit, nemusí být zcela ve vaší moci změnit ji tak, jak si přejete. Až se naučíte budoucnost vycítit, tím, co zahlédnete, bude možnost. Zda se vše skutečně tak odehraje, záleží na vás a také na mnoha dalších silách.

Co přesně ale prekognice je? Rozdíl mezi prekognicí a předtuchou je tak jemný, že pro účely této knihy budeme používat oba termíny jako vzájemně zaměnitelné. Stojí však za to tento rozdíl vysvětlit, i když je nepatrný.

Co je prekognice?

Stručně řečeno, prekognice je vědecké pojmenování pro skupinu schopností, jež mají něco společného se znalostí či využíváním informací o budoucnosti, aniž čerpáme z těch, které nám poskytuje našich pět smyslů, paměť nebo logika. Jednou z těchto schopností je předtucha – pocit či dojem ohledně nějaké budoucí události. Prekognice však zahrnuje nejen předtuchu, ale i další způsoby, tudíž je zastřešujícím pojmem.

Jde o vědečtější výraz pro schopnost být nějak ovlivňován budoucími událostmi nebo znát informace o takových událostech. Cokoli, co se takto dozvíme, lze nazvat prekognitivní zážitek, tedy pokud budoucí události, jež předvídáte, nejsou předpověditelné s použitím paměti, logiky či vašich pěti smyslů.

O prekognici jste možná slyšeli jako o pohledu do budoucna, věštění či prorockých vizích. Jde o používání alternativních prostředků (někdy označovaných jako šestý smysl) k napojení se na zdroj, který vám ukáže či sdělí, co se stane v budoucnu, nebo vám poví, co máte nyní udělat, abyste se posunuli k pozitivním výsledkům či se vyhnuli těm negativním – i když třeba nevíte, jak ty výsledky vypadají. Jste z toho zmatení? Ano, my víme. Vynasnažíme se udělat vám v tom jasno na několika příkladech.

Jestliže vám každý čtvrtek volá tetička Millie a vy máte v určitý čtvrtek pocit, že vám zatelefonuje, není to prekognice. Pokud prší a vy si vezmete na cestu ven deštník, abyste nezmokli, není to prekognice. Je-li pro vás nějaký předmět ve škole obtížný a vy jste se neučili na test, pak sen o tom, že u něj možná neuspějete, nebude považován za prekognitivní, ačkoli může být tragicky přesný.

To jsou příklady toho, co prekognice není. Takže znovu: co se počítá jako prekognice? Dobrá, začněme některými příklady prekognitivních zážitků, z nichž mnohé bychom také mohli nazvat předtuchou.

- Zjišťujete, že z nějakého neznámého důvodu neustále máte vizuální „záblesky“ lidí, kteří budou v příštích týdnech užiteční pro vaše podnikání. Dostavují se „zničehonic“. Někteří jsou pro vás nyní cizí, ale později se s nimi seznámíte; jiné znáte. Ty záblesky jsou tak časté a přesné, až máte pocit, že je můžete s jistotou použít, aby vám pomohly při budování vašeho podniku.

- Zdá se vám sen o ženě, která sjela svým novým žlutým autem z mostu a vyskočila, ještě než vůz spadl  do vody. Probudíte se zbrocení studeným potem a řeknete svému partnerovi, že vám ten sen připadá velmi živý. Zaznamenáte si ho do svého deníku snů a prohledáte zprávy, abyste zjistili, jestli jste o něčem podobném náhodou neslyšeli předešlého dne.  Nic takového však ve zprávách nebylo – jen nějaké ekonomické záležitosti. Večer pak slyšíte moderátora zpravodajství, jak popisuje přesně ten incident, a došlo k němu odpoledne. Je tu mnoho souvislostí s vaším snem (šlo o ženu, stačila včas vyskočit, sjela z mostu, ten vůz byl nový), přestože některé z nich nejsou přesné (auto bylo modré, nikoli žluté).

- Stoupáte na Mount Everest. Uprostřed noci vás vzbudí silná potřeba odskočit si. Je to absurdní – chybí kyslík, mrzne, jste vyčerpaní a mohli byste to prostě vydržet a spát dál. Přesto se rozhodnete jít. Když se vrátíte, členové vašeho horolezeckého týmu jsou zasypaní sněhem, neboť na ně spadla lavina. Marně se je snažíte zachránit a přistihnete se při pocitu vděčnosti za to, že jste naslouchali svému tělu, ačkoli pro ostatní truchlíte.

- Když si v autě pustíte rádio, s oblibou hrajete takovou hru: Jaká budou první slova písničky, kterou uslyšíte? Máte tu hru rádi, protože se trefíte častěji, než byste vzhledem k pravděpodobnosti očekávali.

- Zdá se vám o tom, že vyhrajete v loterii, a získáte vítězná čísla. Po probuzení si je zapíšete. Později si zapomenete vsadit, ale zjistíte, že čísla, která jste si poznamenali, by vyhrála. Proklínáte se za svou zapomnětlivost, ale jste ohromeni tou „shodou okolností“.

Tyto příklady představují většinu typů prekognice, jež lidé zažívají. V pozdějších kapitolách se seznámíte s dalšími příběhy, i s detaily, které nám vyprávěli lidé, s nimiž jsme dělaly rozhovory pro tuto knihu. Ačkoli tyto typy zážitků pokrývají běžné druhy prekognitivních schopností, nezastupují celou škálu způsobů, jakými lidé podle všeho získávají informace o budoucích možnostech a pravděpodobnostech.

Uvedené příklady by se pochopitelně daly nazvat náhodnými a vždy je možné, že to, co považujete za prekognitivní zážitek, je ve skutečnosti náhoda. Určit, zda je daný typ zážitku opravdu prekognice a zda má daná osoba konzistentní prekognitivní schopnosti, většinou vyžaduje vědeckou analýzu a řízené testy.

V této knize vás seznámíme s různými typy prekognice, probereme vědu, která zkoumá předtuchy a prekognici, a prozkoumáme nápady, jak změnit své schopnosti v žádaném směru. Povšimněte si, že neříkáme přímo „jak zlepšit svou prekognici“, protože někteří lidé mají velice dobré prekognitivní schopnosti, ale nestojí o to, aby byly ještě přesnější. Někdo chce být například varován pouze v případě nějakého nadcházejícího problému, jemuž může zabránit. Takže se budeme zabývat tím, jak užívat své prekognitivní schopnosti ve svůj prospěch.

Další paranormální schopnosti – stručná poznámka

Možná víte o dalších paranormálních schopnostech nebo je sami máte. Mohli jste slyšet o telepatii (kdy dvě mysli sdílejí informace), jasnozřivosti (schopnosti vidět mnohé, co překračuje hranice běžného lidského vnímání) a psychokinezi (proměně či posouvání věcí v hmotném světě pouze s použitím mysli). Chceme upozornit, že někteří lidé obdaření prekognicí mohou mít rovněž některé z těchto dovedností, ale v této knize se jimi nebudeme příliš zabývat. Chceme se soustředit na důkladné zkoumání časové intuice, mentálního cestování časem, předtuch a prekognice – tedy získávání informací, jež nejsou přítomné v daném časovém okamžiku a jež nelze získat z minulosti.

Tým Kódu předtuchy

Nyní, když už máte určitou představu o tom, čím vším se tato kniha zabývá, dovolte, abychom se vám představily jako vaše osobní průvodkyně na této vzrušující pouti časem. Kód předtuchy napsaly dvě autorky, a to z konkrétního důvodu – představujeme totiž dva velmi rozdílné úhly pohledu, přičemž oba jsou důležité.

Theresa je absolventka Cambridgeské univerzity a autorka bestsellerů, která přistupuje k tématu z hlediska laika. V průběhu knihy bude klást otázky ohledně předtuchy, na něž by chtěla znát odpověď většina z nás.

Julia je kognitivní neurovědkyně a experimentální psycholožka. Ve vědecké komunitě je známá svým výzkumem prekognice a témat souvisejících s časem. Seznámíte se s jejím špičkovým bádáním, jež dosud zůstávalo povětšinou skryto ve vědeckých časopisech.

Společně vám představíme a odhalíme vysoce důvěryhodné poznatky o předtuchách. A jako vaše průvodkyně světem vašich vlastních prekognitivních schopností vám nabídneme jedinečnou příležitost naučit se, jak proplouvat budoucností, neboť vás provedeme novými vhledy, účinnými cvičeními a vlastními vědomostmi založenými na zkušenostech.

Začneme Theresiným příběhem o předtuše a následovat bude ten Juliin, abyste viděli, z čeho každá z nás vychází a proč napsání této knihy představovalo nevyhnutelné setkání – jako bychom obě spatřily, že nám naše záhyby v čase ukazují, kam naše životy odjakživa směřují.

Theresin příběh

Zhruba před dvaceti lety předtucha zachránila život mně samotné i mým dosud nenarozeným dětem. O tom nemám nejmenší pochybnosti. Také se domnívám, že ten sen byl katalyzátorem mé kariéry duchovní autorky a populární odbornice na sny.

V té době jsem byla na začátku své profesní dráhy žurnalistky a spisovatelky zabývající se paranormálními jevy. Strávila jsem zhruba rok výzkumem a psaním článků, když se mi zdál živý sen – jeden z těch, které vám po probuzení zůstanou v hlavě. Místo změti nesrozumitelných symbolů a obrázků byl zcela zřetelný, skoro jako bych se dívala na film. Když jsem se vzbudila, připadal mi tak skutečný, až jsem se ptala sama sebe, zda se mi to opravdu jenom zdálo. (Po letech nazvu tento typ snů noční vize, neboť jsou ve srovnání s fantaskní povahou symbolických snů pozoruhodně živé a realistické.)

Ve snu jsem se ubírala loukou plnou květin a byla jsem moc spokojená. Dokonce jsem cítila na kůži hřejivé sluneční paprsky a vychutnávala jsem si ten vjem tepla a světla. Dorazila jsem k místu, odkud jsem se mohla vydat dvěma směry. Cesta vlevo byla plná krásných věcí a spatřila jsem tam svou milovanou kočičku Krystal, která umřela asi před patnácti lety. Chtěla jsem se vydat tím směrem, abych ji mohla pohladit, ale pak jsem uslyšela mámu, jak mě volá a říká mi – stejně jako to dělávala vždycky, když jsem cítila úzkost nebo strach –, ať „jdu tou pravou cestou“. Neviděla jsem ji, ale to mi nedělalo starosti, protože jsem cítila její přítomnost. Starosti mi dělala ta cesta vpravo. Byla plná stínů. Neviděla jsem, co se na ní skrývá. Nechtěla jsem tam, ale věděla jsem, že si máma přeje, abych to udělala. Řekla mi, že pravá cesta je vždy ta, kterou mě vede moje intuice. V tom okamžiku jsem se trhnutím probudila.

Zůstala jsem v posteli déle než obvykle a v duchu jsem znovu prožívala svůj sen. Maminka mi umřela před několika lety a já jsem velmi postrádala její moudrost a vřelost. Díky tomu snu jsem se s ní opět cítila spojená a za to jsem byla vděčná. Dokud byla naživu, vždycky mi říkala, ať se řídím svým srdcem, a já jsem jí tehdy tiše slíbila, i když mi dosud nic nevyšlo knižně, že se nevzdám svého snu stát se spisovatelkou knih o spiritualitě, aby ji lidé začali přijímat přirozeně. Ale ačkoli mě mámin hlas v tom snu utěšoval, zároveň jsem cítila nesmírnou úzkost. Netušila jsem proč. Možná to byly ty stíny na cestě vpravo, které mě tak děsily. Byly intenzivně temné. Přesto jsem v tom snu věděla, že nemám jinou možnost než poslechnout matku a dát se tou cestou vpravo.

Neklidná a plná touhy začít něco dělat jsem vstala a snažila se setřást ten znepokojivý pocit běháním. To mi pomohlo uvolnit se a později jsem se už energicky věnovala svým dopoledním aktivitám. Byla jsem taky radostně vzrušená, protože mě čekal první rozhovor v rádiu. Měl být o sérii článků, které jsem chtěla napsat pro jedny místní noviny, o obyčejných lidech, jejichž život zasáhlo něco neobyčejného. Jeden konkrétní příběh byl o ženě, se kterou jsem dělala rozhovor a která tvrdila, že vidí anděly. Tento článek vzbuzoval velký zájem.

Normálně jsem velmi spořádaný člověk, ale to odpoledne jsem si z jakéhosi důvodu popletla, kdy se má ten rozhovor konat. Když jsem se podívala do diáře a viděla, v kolik hodin k němu má správně dojít, už jsem měla zpoždění. Uvědomila jsem si, že jsem měla být dávno na cestě. Skočila jsem do auta a brzy mi začalo být jasné, že pokud se mám dostat do studia včas, musím na to šlápnout. Na silnicích šlo všechno dobře a vypadalo to, že to stihnu, dokud jsem neuvázla za dvěma obrovskými náklaďáky, které se šinuly snad čtyřicítkou. Nejspíš jely mnohem rychleji, ale když pospícháte, každé auto před vámi vám připadá pomalé. Snažila jsem se je předjet, neměla jsem však dobrý výhled na auta přijíždějící v protisměru, takže jsem se musela smířit s tím, že tam trčím.

Konečně jsme dojeli na křižovatku a já jsem měla jasnou možnost volby. Mohla jsem se dát vlevo, vléct se za těmi pomalými náklaďáky kratší cestou a na poslední chvíli dojet do studia, nebo zahnout doprava, osvobodit se od hlemýždího tempa, ale jet oklikou. Zrovna jsem se chystala odbočit doleva a zvolna se šinout dál, když vtom se mi v duchu zničehonic znovu silně promítl ten sen. Opět jsem uslyšela mámin hlas, jak na mě volá, ať se vydám tou pravou cestou. Připadalo mi to jako déj`a vu. Bez zaváhání jsem mimoděk zahnula doprava.

Jak jsem tušila, trvalo mi to déle, než kdybych jela po původně naplánované trase, a do studia jsem dorazila s pětiminutovým zpožděním. Tenkrát ještě nebyly mobilní telefony, takže jsem jim nemohla dát vědět, že jsem na cestě. Předpokládali, že už nepřijedu. Prosila jsem, ať mě rychle pustí k moderátorovi, ale nebylo to nic platné. A ke všemu neměli k dispozici jiný vysílací čas, na který by mě mohli přesunout.

Samozřejmě to pro mě bylo zklamání, a to jsem ještě netušila, že budu čekat dalších deset let, než mě znovu pozvou do rozhlasu, abych promluvila o svém výzkumu paranormálních jevů.

Jak jsem toho dne jela zpátky domů, byla jsem frustrovaná a naštvaná kvůli zmeškané příležitosti a promarněnému času. Kdybych jen vyrazila o pár minut dřív a vyhnula se těm náklaďákům. Kdybych si jen dobře zapamatovala čas toho rozhovoru a mohla tam dorazit včas. Moje podráždění se ještě vystupňovalo, když doprava zpomalila a nakonec se úplně zastavila. Zanedlouho se moje rozčilení proměnilo v čirou hrůzu, neboť jsem se postupně blížila k místu, kde se zjevně stala hrozná nehoda. Kousek od křižovatky, kde jsem neodbočila vlevo, jak jsem měla v úmyslu, ale jela doprava, se náklaďák, za nímž jsem předtím jela, prudce stočil stranou a tři auta (nebo i víc, v tom zmatku se to těžko dalo poznat) se srazila. Z vozu bezprostředně za ním – což mohl být ten můj – byl vrak a na odpis byly i další dva.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kód předtuchy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.