Aly Martinezová

Psáno s lítostí

IKAR

WRITTEN WITH REGRET

Copyright © 2019. WRITTEN WITH REGRET by Aly Martinez

All rights reserved.

Translation © Anna Poskerová, 2021

ISBN 978-80-249-4478-4

Jamie,

kéž bych ti pověděla, abys žil v přítomnosti.

A kéž bych s tebou byla častěji, abychom ji mohli prožít společně.

Ale ze všeho nejvíc si přeji, abychom se společně mohli ještě jednou zasmát.

Létej vysoko, Jamisone.

S láskou Sassy Sasquatch

Prolog

„Namáčkněte se k sobě,“ nařídila moje sestra, stojící pár metrů před námi. Zaměřila na nás malý jednorázový foťák, který jsem dostala k osmým narozeninám.

Nebylo to přesně to, co jsem si představovala, když jsem rodiče požádala o fotoaparát. Ale to mi nezabránilo vyfotit pětatřicet nepochybně úžasných fotek mých kamarádů, školy, našeho leguána Hermana, a dokonce i pár nenápadných snímků mého idola ze třetího ročníku, Brada Harrise. Vždycky mě bavilo focení, nebo aspoň to, co jsem mohla vyvádět s máminým starým fotoaparátem na pětatřicetimilimetrový film. O ničem jiném jsem toho moc nevěděla. Žadonila jsem naše o digitální foťák, jaký jsem viděla v obchodech s elektronikou, ale na to nikdy nedošlo. Rodiče byli stará škola až na kost. Pokud to neměli oni, když vyrůstali, neměli jsme to ani my. A vzhledem k tomu, že naši prarodiče s touto tradicí začali, znamenalo to pro nás život bez televize, počítačů i mobilních telefonů. Bez koňského povozu jsme ve Watersedge v New Jersey, ospalém předměstí New Yorku, žili jak amišové.

Táta kousek od Times Square vlastnil pekárnu, ale podle něj se ve městě děti vychovávat nedají. Říkala jsem si, že ty desítky dětí, které jsme vídávali na občasném sobotním pikniku v Central Parku, by s ním asi nesouhlasily, ale naši se přesvědčit prostě nenechali.

Táta nás s mámou pažemi objal a přitáhl si nás k sobě.

„Jsem si celkem jistej, že blíž už to nepůjde. Jinak bychom se spojili do obrovskýho monstra rodiny Banksových.“

Protočila jsem oči a táta zvedl ruce jako drápy a zařval. Měla jsem ho hrozně ráda, ale někdy byl pěkně trapnej. Máma se rozesmála a ten zvuk zněl jemně, jako když vločka dopadá na plechovou střechu. „Tak už nás vyfoť, zlatíčko. Určitě to bude super fotka.“

Nebude. Ne z toho místa, kde stála. Pravděpodobně na té fotce ani nebudu, ale to byl zřejmě její plán už od začátku. K čemu jsou starší sestry, když ne k tomu, aby vás mučily?

To je fuk. Bylo mi celkem jedno, jestli na té fotce budu, nebo ne. Souhlasila jsem s touhle pitomou fotkou uprostřed rychlého občerstvení v obchoďáku jenom proto, aby dojel film, který jsem chtěla následně nechat vyvolat. Focení na film bylo umírajícím uměním – a to oprávněně – a místní obchod Sixty Minutes byl jedním z posledních míst ve Watersedge, kde vám film vyvolají na počkání.

A věřte mi, kdybyste Brada Harrise viděli, pochopili byste, proč jsem na ty fotky tak spěchala.

„Řekněte sýr!“ zazpívala máma, nepochybně s dechberoucím úsměvem na tváři.

Máma byla nádherná takovým tím způsobem, že se lidi zastavovali a zírali na ni. Ne sexy způsobem. Ani tím tradičním. Ne, Keira Banksová byla krásná svým vlastním způsobem. Rudé vlasy a zelené oči jsme po ní naštěstí se sestrou podědily. Většinu času jsem své oranžové kudrnaté kadeře nenáviděla, ale máma mi slíbila, že jednoho dne se promění v husté, bohaté jantarové vlny, jako měla

ona sama. Nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli jí věřit, ale doufala jsem v to tak jako tak.

Zamračila jsem se do foťáku, připravena ihned po vyfocení snímku vyrazit do Sixty Minutes.

„Tomu říkáš úsměv?“ zeptal se táta a polechtal mě na boku. „Na tom budeš muset teda zapracovat, srdíčko.“

„Nech toho, tati,“ zamručela jsem.

Byla to poslední slova, která jsem svému otci pověděla.

Padl na obličej se zející dírou vzadu v hlavě a až potom se k mým uším dostal zvuk výstřelu.

Kolem nás vybuchl chaos. Od bílé dlaždicové podlahy se odrážela symfonie výkřiků a nářků, zatímco v pozadí se tlumeně ozývalo neustálé hřmění dalších a dalších výstřelů. Lidé utíkali. Všude. Všemi směry. Rozmazaně kolem mě prchali v pásech džínoviny a bavlny. Pohnula jsem se, možná abych je následovala, ale nějaký základní instinkt na mě zaječel, abych se vrhla k zemi. V panice jsem pohlédla na svou matku. Ta bude vědět, co máme dělat.

Stála ode mě jen pár kroků a naše oči se setkaly právě včas na to, abych viděla, jak sebou její tělo nárazem kulky trhlo dozadu. Nejdřív její ramena, jedno po druhém. Pak její trup. Hlava jí padla dozadu jen silou kulky.

A pak padla přímo na mrtvé tělo mého otce.

„Mami!“ zakřičela jsem a vrhla se k ní dolů.

Střelba pokračovala, každý výstřel se prolínal s tím předchozím.

Dopadla jsem na kolena a vzala ji za ruku. „Mami, mami, mami,“ opakovala jsem pořád dokola, zatímco mi po obličeji stékaly horké slzy. Světle růžovým svetříkem jí prosakovala krev a v očích, kterými na mě zírala, se jí zračila čirá hrůza.

Bylo mi teprve osm let a kolem nás sršely kulky jako v pekle, ale její výraz v obličeji byl jasný.

Věděla, že umírá, a nedokázala přijít na to, jak to zvrátit. Střelba najednou ustala a v té chvilce ticha jsem zvedla hlavu a hledala očima svou sestru. Ale viděla jsem jen smrt a zoufalství. To, co bylo jen před malou chvílí rušné občerstvení, se proměnilo v pohřebiště. Všude ležela roztříštěná těla, řeky krve se spojovaly ve velké louže a ty se spojovaly v rudé moře. Výkřiky se proměnily v úpění a nářky v kňourání. Několik zbývajících přeživších se skrývalo pod stoly nebo se pevně drželo svých zraněných milovaných stejně jako já.

Ale když jsem se podívala zpátky na svou matku, už zraněná nebyla.

Byla mrtvá.

Divoce se mi roztřásla ramena a z krku se mi vyvalily tiché nářky. Chtěla jsem utéct. Musela jsem se odtamtud dostat. Ale strach a bezmoc byly paralyzující. Položila jsem si čelo na matčino, jak to ona dělávala mně, když mě uklidňovala po zlém snu.

Potřebovala jsem, aby to spravila – se skelnýma očima a bez pohybu. Chtěla jsem, aby se posadila a řekla mi, že už je po všem. Chtěla jsem, aby se můj otec postavil na nohy a přivinul si mě svými silnými pažemi do objetí, ve kterém se mi nemohlo nic stát. Chtěla jsem, aby se vedle mě objevila má sestra, vzala mě za ruku a neúnavně si mě dobírala za to, že tak přeháním.

Nechtěla jsem, aby to bylo skutečné.

Najednou se nedaleko ode mě zvedl nějaký muž a vyrazil směrem ke dvojitě skleněným dveřím. S jediným výstřelem padl k zemi.

Můj výkřik se smísil s hekáním a nářky ostatních, kteří uvízli a schovávali se ve válečné zóně. Zoufale jsem očima prohledávala okolí, abych našla pomoc.

Víc smrti. Víc krve.

Víc zoufalství.

Zahlédla jsem muže ve věku mého otce. Seděl zády k přetočenému stolu, hlavu měl v dlaních, zakrýval si uši a kýval se dopředu a dozadu.

Měl plnovous a svalnaté paže pokryté tetováním. Vypadal jako někdo, u koho bych mohla najít ochranu. Ale ta čirá panika, která se mu zračila v obličeji, z něj dělala větší dítě, než jsem byla já.

Stáhl se mi žaludek, když jsem uslyšela další výstřel, po kterém následovala rána, již jsem už teď mohla identifikovat jako tělo dopadající na podlahu. Mohla jsem prožít celý život, aniž bych věděla, jak ten zvuk zní. Ale odteď na něj nebudu schopna zapomenout.

„Ještě někdo chce zdrhnout?“ zeptal se nějaký muž hlubokým, drsným hlasem.

Nevěděla jsem, kde přesně je, ale zhluboka jsem se nadechla a znehybnila se na podlaze v naději, že si nevšimne, že jsem ještě naživu.

Pak nastalo hrobové ticho. Jediným zvukem (mimo hukot vlastního srdce ve svých uších), který jsem slyšela, bylo vrzání jeho bot na kachličkách pokaždé, když zahnul. Kráčel pomalu, jako by si dával na čas s obhlížením škod, které způsobil. Nebo to možná dělal záměrně a hledal svou další oběť.

Žaludek se mi stáhl pokaždé, když se ten zvuk přiblížil. A pak jsem se roztřásla úlevou, když zmizel kdesi v dálce.

Byla to však jen otázka času. Moji rodiče byli mrtví a moje sestra možná také. Byla jsem na řadě.

Ležela jsem tak nehybně, jak jen to bylo možné, zavřela jsem oči a poprvé v životě se začala modlit. Nechodili jsme do kostela a nikdo mě nenaučil náboženství, ale jestli Bůh existoval, On byl tím jediným způsobem, jak jsem mohla přežít.

Přes to všechno jsem držela matčinu ruku. Ochrání mě.

Nebo jak se ukázalo, pošle mi někoho, kdo to udělá za ni.

„Až řeknu teď, poplazíš se vedle mě,“ zašeptal.

Když jsem otevřela víčka, uviděla jsem chlapce, kterému mohlo být tak patnáct nebo šestnáct let. Měl tmavé vlasy a ty nejmodřejší oči, co jsem kdy v životě viděla, a teď se dívaly přímo na mě. I on ležel na břiše a díval se na mě s jednou tváří položenou na chladných kachličkách a červenou baseballovou čepicí na straně tak, aby mu zakrývala většinu obličeje. Vůbec nevím, jak se tam dostal.

Zavrtěla jsem hlavou tak rychle, že to vypadalo, jako by vibrovala.

Vykulil na mě oči. „Poslouchej, holka. Chodí v kruhu. Teď je až vzadu u mraženýho jogurtu. Až kolem nás zase projde, budeme mít asi tak minutu na to, abychom se dostali k Pizza Crust. Mají vzadu dveře, kudy můžeme utýct, ale musíš se mě držet.“

Zamrkala jsem. Co to bylo za kluka? Byl mladý, ale starší než já. A i když nebyl statný a svalnatý jako ten potetovaný chlap, byl vysoký. A to znamenalo, že by možná v nějaké rvačce obstál.

„Slyšelas mě?“ zeptal se, když jsem neodpověděla. „Když řeknu jdeme, budeš se držet dole a zamíříš za pult stánku s pizzou. Jasný?“

„On… on nás zastřelí,“ vykoktala jsem.

„A proto musíme být rychlí.“ Nadzvedl hlavu a rozhlédl se kolem. „Sakra,“ zamumlal, položil si tvář zpátky na kachličku a zavřel oči.

Několik vteřin jsem zírala na jeho dlouhé, třepotající se řasy a zvažovala, jestli tomu klukovi věřit. Neznala jsem ho o nic lépe než toho střelce. Ale neměla jsem na výběr.

Pomoc v jakékoli podobě, i v podobě vyhublého náctiletého kluka, byla lepší než nic.

Pořád měl zavřené oči, dýchal mělce a vůbec se nehýbal, když vtom se najednou ke mně natáhl a dvěma prsty mi zavřel víčka.

„Dobře to dopadne,“ zašeptal tak tiše, že kdyby nebyl jen pár centimetrů ode mě, neslyšela bych ho.

A poprvé od doby, co jsem viděla svého otce padnout k zemi, jsem ucítila jiskřičku naděje, že to možná dopadne dobře.

Natáhla jsem na studených kachličkách ruku a sunula ji od sebe, dokud jsem nedosáhla ke špičkám jeho prstů. Kroky se blížily, ale to ho nezastavilo v tom, aby položil svůj ukazováček na můj.

Bylo to malé gesto, ale i tak mi vehnalo do očí slzy. Pro malou, vyděšenou holku, která si hrála na mrtvou, aby si jí nevšiml šílenec s pistolí, to byla ta nejúžasnější věc, jakou pro ni mohl kdo udělat.

Nešlo o víc než bříško ukazováčku spočívající na mém prstu, ale nebyla jsem už sama.

Nevěděla jsem, kdo je ani odkud přišel, ale s naprostou jistotou jsem věděla, že až řekne teď, půjdu s ním.

Kapitola první

CAVEN

O čtrnáct let později…

„Rád bych toho řekl víc. No, vlastně bych byl rád, kdyby toho víc řekl Ian. Ale ten se nějak vždycky vytratí v místnosti kamsi dozadu.“

„To není náhoda!“ zakřičel a všichni se rozesmáli. „To, co chci říct, je: děkuju. Vám všem, kteří jste nás sem dostali. A hlavně těm, kteří si mysleli, že to nezvládneme.“ S úsměvem jsem zvedl lahev do vzduchu. „Tak na Kaleidoskop!“ Zátka šampaňského vylétla z lahve a bublinky se rozlily po celé dřevěné podlaze. Několik mých přátel, jejich partneři a pár blbců, se kterými jsem naoko kamarádil, zajásali, když jsem se z té lahve za sedm set dolarů napil a pak si ústa otřel do rukávu modré košile.

„Pomalu, jinak s tebou dneska nic nebude,“ zavrněla Veronica, která se mi vetřela k boku a přitiskla ke mně své malé tělíčko a obrovská prsa. Zlatavě světlé hedvábné vlasy jí splývaly na holých ramenech a upnuté šaty bez ramínek příliš představivosti nedopřávaly.

Nicméně poté, co mě celý večer svlékala pohledem, jsem nečekal, že by po mně nějakou představivost vyžadovala. Zakřenil jsem se a volnou paži si obmotal kolem jejího pasu. Zakázanou hru na kočku a myš jsme spolu hráli už celé měsíce. Přímo se mi vrhala do náruče. A já předstíral, že jí nechci vyšukat mozek z hlavy. Ale obchod byl uzavřen a peníze byly v bance, což ze mě dělalo svobodného chlapa. Teda ne že bych předtím svobodný nebyl. Po většinu svého života jsem byl naštěstí bez závazků. Ale co jsme se před třemi měsíci potkali, byla Veronica zakázané ovoce. Byla osobní asistentkou Stana Gothama – miliardářského majitele technologického gigantu Copper Wire, což byla počítačová společnost, která zrovna koupila můj vysokoškolský start-up za šest set osmdesát šest milionů dolarů.

Vydržte chvilku. Ještě jednou.

Šest set. Osmdesát šest. Milionů.

Dolarů.

Žádná ženská na světě nestála za to, aby se kvůli ní taková dohoda neuzavřela.

Když jsem před osmi lety začal na Kaleidoskopu pracovat se svým nejlepším kámošem Ianem Villou, nedokázali jsme přemluvit k investici do našeho softwaru na rozpoznávání obličejů ani jeho rodiče. Společnosti jako Google a Facebook byly světelné roky před námi, ale nikdy nepodceňujte dva vysokoškoláky s urputným odhodláním vyhnout se práci kancelářských krys. Ukázalo se však, že naše práce byla ještě horší. Nebyl jsem si jistý, jestli se někdo z nás v posledních letech vůbec pořádně vyspal. Ale stát se multimilionáři v devětadvaceti za to všechno stálo. Kaleidoskop byl revoluční věcička, kterou už využily federální i místní úřady stejně jako stovky soukromých společností. Dvacet pět pixelů – to bylo všechno, co náš systém potřeboval k tomu, aby rozpoznal jakoukoli osobu. Pokud na internetu nebo na počítači připojeném k internetu existovala fotka nebo video, náš vyhledávací systém je našel.

To bylo na prd pro lidi, kteří se ucházeli o práci, a přitom se dřív pohybovali v pornoprůmyslu. Ale pro ty stovky obětí, jejichž násilníci, vrazi a únosci nebyli nejen identifikováni, ale ani odsouzeni, to znamenalo zázračný nástroj.

S neuvěřitelným množstvím peněz tekoucím z licencí a s dalšími miliony na obzoru jsme si s Ianem mysleli, že je Kaleidoskop teprve na začátku.

To všechno se před pár měsíci změnilo.

Ne, Kaleidoskop nebyl dokonalý. Hodně jsme to schytali, když test DNA očistil podezřelého z vraždy, kterého náš software našel díky rozmazanému videu z bezpečnostní kamery a facebookovému profilu. Rozhodně to nebyla naše nejlepší chvilka. Trochu se to zlepšilo, když se o dva týdny později prezidentský kandidát připojil na nezabezpečenou síť a náš systém našel na jeho pevném disku nahé fotky pohřešované mladistvé dívky. Společně se třemi dalšími dívkami byla zachráněna z obchodu s bílým masem sídlícího v Chicagu.

A jelikož jsou všechny dobré skutky vždy po zásluze potrestány, ta jedna fotka změnila tvář Kaleidoskopu navždy. Ještě tentýž měsíc jsme byli s Ianem povoláni svědčit před Kongresem podobně jako sám Zuckerberg. A tím započala ta největší debata o etice a soukromí, jakou naše země kdy zažila.

Televizní stanice po celém světě začaly vysílat o Kaleidoskopu úplně všechno. Na podporu našeho programu se začali objevovat lidé ze všech koutů světa, jen aby vyzdvihli jeho úspěchy v kriminálních vyšetřováních. Jiní máchali vidlemi, pořádali protesty a dožadovali se, abychom za vytvoření tak mocné zbraně byli odsouzeni do vězení. V tom týdnu jména Caven Hunt a Ian Villa slyšeli lidé po celém světě. A v tom samém týdnu jsme se rozhodli, že na tak vysokou politiku rozhodně nemáme, a kývli jsme na zdaleka nedostatečnou nabídku Stana Gothama ke koupi společnosti.

Nechtěl jsem ji prodat. Kaleidoskop byl kdysi naší vášní, ale měli jsme svázané ruce. S právnickou bitvou u Nejvyššího soudu, která by pravděpodobně náš vyhledávací nástroj zarazila nadobro, se být bohatí a poražení zdálo snesitelnější než chudí a poražení.

A tak jsme se ocitli tady – slavili jsme ukončený prodej a devítimístnou sumičku na našich bankovních kontech. A já jsem se konečně mohl poddat krásné ženě po svém boku.

Podal jsem Veronice šampaňské. „A jaké máš prosím tě na dnešek plány?“

„Nehraj si se mnou.“ S lahví u rtů se usmála a lokla si z ní.

„Kdo si tady s kým hraje?“ zeptal jsem se naoko nechápavě, zatímco jsem jí sunul ruku dolů po zádech až k zadku.

Přitiskla se ke mně. „Co kdybychom všechny vyhodili a zamířili ke mně?“

„K tobě? To se mi nezdá časově výhodný, když uvážíš, že moje postel je vzdálená asi tak patnáct kroků tamhletou chodbou.“

„Tvůj byt je díra.“

Vykulil jsem oči a rozhlédl se po svém bytě. „Ehm… tomuhle se dneska říká díra?“

Vzhlédla ke mně a nevinně na mě zamrkala dlouhými (a pravděpodobně falešnými) řasami nad svýma lesklýma očima. „Ještě včera? Ne. Teď když seš bohatej? Rozhodně.“ Podle standardů většiny lidí jsem byl „bohatej“ už v době, kdy Kaleidoskop odstartoval, ale netrávil jsem doma dostatek času na to, abych vyhodil obrovskou sumu peněz za byt, který by mi sloužil jenom jako lepší hotelový pokoj.

A když pracujete pro třetího nejbohatšího Američana, jednopokojový byt (nehledě na to jak velký) vám asi bude připadat jako díra.

„Zítra si začnu hledat něco jinýho.“

Sladce se na mě usmála a odhalila tak perleťově bílé zoubky. „Chytrej chlap.“

Zavrtěl jsem hlavou a odtrhnul z ní své modré oči, když jsem uviděl, jak se k nám blíží Ian. Jeho vysoké, štíhlé tělo proplouvalo mezi štěbetajícími hosty, ale klidné hnědé oči se upíraly na mě. A ve tváři měl usazený nesouhlas.

Sám jsem se považoval za úspěšného starého mládence, ale Ian byl trochu… no, nudný. Měl jsem ho vážně rád. Jenže zatímco jsem víkendy trávil s místní smetánkou, on byl zavřený ve svém domě na předměstí s knihou v jedné ruce a (usuzuji tak na základě nedostatku ženské společnosti za celé ty roky) se svým pérem v té druhé.

Zastavil se přímo před námi, strčil si ruku do kapsy svých námořnických kalhot a významně se podíval tam, kde si Veroničiny rudé nehty hrály s knoflíkem na mé košili. „Vy dva teda časem neplýtváte.“

„Prachy přišly na účet před pár hodinama, a oba jsme ještě oblečení.“ Po očku jsem na Veroniku mrkl a přitáhl si ji pevněji ke svému boku. „Já bych to označil za nebývalou zdrženlivost.“

Ian protočil oči. Veronica se zahihňala.

Volně a zlehka jsem se nadechl, jako by to byl první den mého života.

Ian si ode mě vzal lahev šampaňského a podíval se na etiketu. „Ježiš, to do sebe klopíš archivní Dom Pérignon? Za tuhle flašku bychom na vysoké zaplatili nájem.“

„Tys to ještě neslyšel?“ Naklonil jsem se k němu a zašeptal: „Jsou z nás boháči.“

Pořád se ještě díval na lahev, ale rty se mu začaly roztahovat v neomylném úsměvu. Jo. Taky byl na nás hrdej. Zvedl svůj pohled k tomu mému a konečně se naplno usmál. „Ále, seru na to.“ Naklonil lahev a dlouze se napil. Nahlas jsem se rozesmál a všechno mi to stouplo do hlavy. A alkoholem to rozhodně nebylo.

Prostě jsem se měl… skvěle.

Nikdy jsem život neměl jednodušší. Chaos mne následoval všude, kudy jsem chodil, jako nějaký temný mrak a vrhal stín široko daleko bez ohledu na to, jak jasná cesta se přede mnou vinula. Než jsem vyrostl, bylo pro mě štěstí spíš privilegium než volba, a proto jsem věděl, že nemám věřit, že by ta chvíle trvala déle než mrknutí oka.

A o vteřinu později mi to tamten nahoře taky připomenul.

Moji pozornost od Iana odvedl zvuk zvonku u dveří. Celou noc mi tady lidi pendlovali, aniž by se obtěžovali jen zaklepat. Malou sumičkou jsem přesvědčil sousedy pode mnou, aby nevolali měšťáky, kdybychom tady dneska v noci trochu zvlčili. Ale bylo teprve devět. Do hodiny nočního klidu ještě bylo hodně daleko. Zvláště když si vezmete, že Veronica na sobě ještě měla oblečení.

Ta myšlenka mě donutila na ni shlédnout a nakouknout jí do výstřihu.

„Jdu tam,“ oznámil Ian. „Stejně už půjdu.“

„Cože?“ Hlava mi vystřelila nahoru. „Vždyť jsi teprve přišel.“

„Jo, a už jdu. I když bych strašně rád sledoval, jak se namažete a nenápadně vytratíte do tvý ložnice, radši bych si nechal odřezat uši, než abych musel poslouchat Brandonovy sračky o investičních příležitostech. Malý varování. Čeká na tebe, aby ti mohl vnutit svou kombinaci vybíjené a pivovaru v Milwaukee.“

„To zní jako soudní noční můra.“

„Přesně. Ale já mizím, takže mu to budeš muset sdělit ty. A Cavene, přísahám bohu, že jestli zítra ráno v mailu najdu návrhy loga na Pivní vybíjenou, najdu si tě a –“

„Jo, jo, jo. Možná bys fakt už měl raději jít.“ Vzal jsem si od něj šampaňské, podal ho Veronice a začal ho postrkovat směrem ke dveřím. „Musím dneska rozfofrovat šest set milionů doláčů. Poslední, co ve svý hlavě potřebuju, je ten tvůj hlásek moudrosti.“

„Půlku,“ zamumlal. „Tvoje je jenom půlka, ty blbečku.“

„Jasně. Jasně. Půlka. Zkusím si to zapamatovat, až budu nakupovat míče na vybíjenou ve tvaru sladovýho ječmene.“ Podíval se na mě přes rameno, a jak jsme šli ke dveřím, prozradil ho cukající ret.

Byl sice už březen, ale město zasáhla studená fronta s popraškem sněhu, a proto jsme očekávali i pozdě příchozího. Zatímco se Ian začal odpudivě balit do kabátu, šály a rukavic, otevřel jsem dveře, abych zjistil, kdo zvonil.

Letmý pohled odhalil prázdnou chodbu.

A pak jsem to uslyšel: zvuk, který změnil nejen celý můj dosavadní život, ale i můj život ve všech nadcházejících dnech.

Nejprve jsem zaznamenal něco jako zavrkání, ale jakmile dítě vycítilo můj pohled, ve vteřině, kdy jsme se na sebe poprvé podívali, začalo naplno brečet.

Tahle situace mě zasáhla jako blesk z čistého nebe a o krok jsem ustoupil. Přidržel jsem se veřejí, abych nezavrávoral, zatímco jsem zíral na tu žlutou deku s dírou jen tak velkou, aby jí byl vidět světle růžový obličejík.

„Co to má, kurva, znamenat?“ vydechl jsem. Rozhlédl jsem se po chodbě a čekal, až někdo vyskočí a začne se smát. Když se žádný vtipálek neobjevil, udělal jsem krok dopředu a zopakoval: „Co to má, kurva, znamenat?“

Vůbec jsem nedokázal zpracovat tu absurdní věc před sebou.

Fakta jsem samozřejmě znal. Bylo to dítě.

Na mém prahu.

Samotné.

Ale v rovnici dost pádně chybělo ono proč.

„Ehh,“ protáhl Ian, který se mi nakláněl přes rameno.

„Proč na tvým prahu leží nějaký děcko?“

„To teda, do prdele, vůbec netuším,“ odpověděl jsem a zíral dolů na vrtící se a plačící uzlíček. „Bylo tam, když jsem otevřel dveře.“

Ian do mě bokem strčil, aby se mohl postavit vedle mě.

„Si děláš prdel, že jo?“

„Vypadám snad na to?“

Podíval se z dítěte na mě a pak zase zpátky. „Jak se sem dostalo?“

Byli jsme dva neuvěřitelně inteligentní lidé, kteří dokázali vybudovat technologické impérium takřka z ničeho. Ale dítě bylo očividně víc, než jsme mohli zvládnout.

Natáhl jsem před sebe ruku a ukázal na dítě. „Nemám, kurva, ani tušení, ale předpokládám, že taxíkem sem asi nedojelo.“

V očích se mu objevilo pochopení. Rozhýbal se jako první. Překročil plačící dítě a spěchal ven chodbou za roh k výtahu a pak se vrátil.

Oslava za mnou probíhala dál, ale i s otevřenými dveřmi se nedokázala vyrovnat tomu uši propichujícímu jekotu v chodbě.

Najednou se vedle mě objevila Veronica, celá ztuhla a pak ze sebe dostala: „To… to je dítě?“

„Bacha,“ varoval jsem ji, roztáhl před ní paže a zablokoval jí cestu, jako by se to nemluvně mělo proměnit ve vzteklé zvíře. A buďme tady upřímní, já jsem o dětech nevěděl zhola nic. Možné bylo cokoli.

Ian padl na kolena a kvílející miminko vzal do rukou. Zatím jsem tam stál jako zírající idiot, paralyzován tíhou, které jsem ještě ani pořádně nerozuměl.

„Zavolej pol–“ Najednou se zarazil a sáhl do dětské pokrývky. „No sakra,“ zašeptal s vykulenýma, panikou naplněnýma očima.

„Co je?“ zeptal jsem se a přikročil k němu, abych lépe viděl. Ale nebylo to to dítě kroutící se v jeho rukou, co mi skoro zastavilo srdce a do krku nahrnulo žluč.

V rukou mého nejlepšího kamaráda byl složený kus papíru, který někdo zastrčil do dětské peřinky. Samotný papír byl naprosto obyčejný, a to v každém slova smyslu. Modré linkování, bílé mezery, malé útržky na okraji od toho, jak byl v rychlosti vytržen z kroužkového bloku. Dokonce byl i přeložený křivě. Ale moje jméno naškrábané na jeho vnějšku černým inkoustem z něj dělalo ten nejpozoruhodnější papír na světě.

Vytrhl jsem ho Ianovi z ruky a s bušícím srdcem jsem ho otevřel.

Cavene,

je mi líto. Tohle jsem neplánovala. Tohle je naše dcera Keira. Budu ji milovat navždy. Postarej se o ni tak, jak já nemůžu.

S lítostí

Hadley

Chodba se se mnou začala točit a mně připadalo, jako by mi z těla někdo vysál poslední kapičku krve. Hučení v uších ustoupilo a dalo prostor hlasitému tlachání mých hostů, kteří si najednou uvědomili, že se u dveří něco děje.

A pak si mě chaos našel znovu. V hlavě jsem viděl minulost, jako by mi život přelétal před očima.

Hadley jsem znal. Pokud to vůbec bylo její pravé jméno. Nebo přesněji řečeno… Hadley jsem potkal – na jednu noc. Seznámili jsme se v baru. Byla nádherná. Měla husté, vlnité rudé vlasy, které upoutaly mou pozornost ve vteřině, kdy jsem vešel dveřmi dovnitř. Když jsem se k ní přiblížil, uvědomil jsem si, že její oči z ní dělají nejúchvatnější ženu, jakou jsem kdy potkal. Neměla totiž jasně zelené duhovky, které jsem viděl každou noc, kdy jsem se budil se studeným potem na zádech. Zdála se být trochu vážná a nepřístupná, ale měla pohotový, sarkastický smysl pro humor. Fyzická přitažlivost byla vzájemná a po dvou drincích jsme byli zpátky v mém bytě, nazí. Rozdávali jsme si to celou noc, až dokud jsme nebyli na pokraji kómatu.

No, aspoň já jsem byl v limbu.

Hadley měla na druhou stranu dostatek energie na to, aby mi prošmejdila celý byt, předtím než zmizela s mým počítačem, iPadem, mobilem a peněženkou. S peněženkou, ve které jsem měl tu jedinou věc, co mi zbyla po matce.

Když jsem si uvědomil, že je pryč, okamžitě jsem zavolal policii, ale mimo pár zrzavých vlasů, které po ní zbyly na polštáři, se Hadley jakoby vypařila.

Až do dneška.

„Cavene?“ ozval se vedle mě Ian. „Co se tam píše?“

Zhluboka jsem se nadechl a podíval se na dítě v jeho náručí. Přikrývka jí sklouzla z hlavy a odhalila tak jemné vlásky ještě zrzavější, než měla její matka.

O Hadley jsem neslyšel víc než osm měsíců. Vypadalo to trochu podezřele, že se objevila s dítětem, které má být moje, v tu noc, kdy se Kaleidoskop prodal a kdy se stav mého účtu stal veřejnou informací.

„Zavolej policii,“ rozhodl jsem, otočil se na patě a šel do svého bytu. Iana jsem nechal stát s Hadleyiným dítětem v náručí na chodbě.

Prodral jsem se davem přihlížejících a zamířil si to rovnou k lahvím tvrdého alkoholu vyrovnaným na baru. S ledem ani skleničkou jsem se neobtěžoval. Lil jsem do sebe vodku z lahve a k smrti doufal, že pálení alkoholu umrtví paniku, která mi kolovala žilami.

A přes to všechno to mimino nepřestávalo brečet.

Kapitola druhá

CAVEN

„Máte nějaký důvod k tomu si myslet, že je to dítě vaše?“ zeptal se mě starší policista s šedými vlasy.

Vyhnul jsem se jeho pohledu a bezmyšlenkovitě zíral do monitoru svého laptopu, na kterém se spouštěl Kaleidoskop, a celou tu dobu jsem bojoval s potřebou vyzvracet se nebo vyskočit z vlastní kůže a utíkat tak daleko od svého bytu, jak jen to bylo možné. Nebo obojí.

Celých těch dvacet minut od doby, co jsme to dítě našli, jsem strávil vzpomínáním na noc, kterou jsem s Hadley prožil.

Nebyl jsem blbej. Když se váš sexuální život točí kolem jednorázovek a občasných opakovaček, ochrana byla nutnou záležitostí. Měl jsem toho v životě hodně. A když jsem neměl čas na vztah, rozhodně jsem neměl čas na chlamydie nebo batole. Použil jsem, sakra, kondom pokaždé, když jsem s nějakou ženskou byl, co si jenom pamatuju. A tu noc s Hadley padly aspoň čtyři.

Ale myšlenky mi právě vířily okolo jedné krásné chvilky, kdy jsem se vzbudil s Hadley pohybující se na mém klíně.

Jen jednou. Jen jednou, sakra. „Pane Hunte?“ zeptal se policajt.

Pevně jsem zavřel oči a svěsil hlavu. „Nevím. Možná.“

Ach bože. Možná.

„Dobře,“ zamumlal. „No, a pamatujete si Hadleyino příjmení?“

Vzhlédl jsem od svého počítače a zamračil se. „Kdybych si ho pamatoval, zřejmě bych ho zmínil, když mě tehdy okradla.“ Podíval jsem se směrem k záchranářům, kteří se v hloučku skláněli nad mým gaučem a prohlíželi dítě. Stále řvalo tak, že jsem se obával, že mi jeho křik roztříští hlavu. Ježíši. Jak jsem se dostal od popíjení šampaňského a oslav multimilionového obchodu k poslouchání ječícího mimina, které může, ale nemusí být vůbec moje?

Všichni včetně Veroniky odešli. Novorozenec přede dveřmi očividně kazí zábavu. Byl tady už jenom Ian. Tiše stál v rohu a ťukal cosi do svého telefonu. Každou chvilku ale přestal, aby se mě zeptal, jak to zvládám.

Nechtěl jsem si povídat. Měl jsem plné ruce práce s hledáním Hadley.

Když mi před pár měsíci vzala peněženku, neměl jsem šanci ji vyhledat. A věřte mi, že jsem to zkoušel. V malém baru, kde jsme se potkali, kamery nebyly. Strávil jsem neuvěřitelné množství času hledáním záznamu, který by zachytil, jak jsme se vraceli do mého bytu, ale v té chvíli už uplynulo víc než čtyřiadvacet hodin. Dva podniky, které měly kamery namířené na mou ulici, už včerejší záznamy smazaly.

A moje budova funkční kamery neměla. Byla to noční můra. Ta ženská mi ukradla skoro deset tisíc dolarů v elektronice. Všechno bych jí to nechal, kdyby mi jenom vrátila peněženku.

Nebyl jsem příliš sentimentální člověk, ale uvnitř té kožené peněženky byl náhrdelník, který jsem ukradl z matčina krku, když ležela ve své rakvi. Bylo mi deset. Celé měsíce jsem sledoval, jak rakovina ničí jejího ducha a pak i tělo. Můj otec ale na nic nečekal a ještě před jejím pohřbem prodal všechno, čeho se kdy dotkla. Starší bratr Trent mi řekl, že to bylo součástí tátova truchlení. Nicméně když se to ráno v den matčina pohřbu u nás objevila nějaká žena se stěhovacím autem, uvědomil jsem si, že čistka měla víc společného s ní než se ztrátou mé mámy.

Takže když jsem viděl na krku své bledé, mrtvé matky maličké stříbrné srdíčko, které nikdy nesundala, předstíral jsem, že se k ní nakláním, abych ji políbil těsně před zavřením rakve. S tichou omluvou jsem jí strhl řetízek z krku a schoval si ho do kapsy.

Mimo dvě fotky, které se mi podařilo schovat pod matraci, když táta odstraňoval z našeho domu jakoukoli vzpomínku na ni, byl ten řetízek jedinou věcí, která mi po ní zbyla.

Když mi ho Hadley ukradla, byl jsem vzteky bez sebe. Ale teď to možná bylo štěstí v neštěstí. Protože tentokrát jsem byl připravený. Nechal jsem namontovat dvě kamery mířící na mou budovu. Jediný snímek toho, jak odchází po tom, co tady nechala své dítě, mi bude stačit, abych ji konečně mohl identifikovat.

A pak ji snad i donutit, aby se vrátila.

S Kaleidoskopem otevřeným ve svém počítači (ještě mi naštěstí nesebrali přihlašovací práva) jsem hledal záběry posledních hodin. Ve zrychleném režimu jsem sledoval, jak všichni moji přátelé a ostatní rezidenti vcházejí do budovy, ale po Hadleyiných ohnivě rudých vlasech nebylo ani stopy. A než jsem si to uvědomil, po obrazovce se prohnala policie, což mě přivedlo až k současnosti.

Zoufale jsem si přetočil ještě hodinu předtím, protože jsem netušil, kdy do budovy vešla. Z toho, co jsem věděl, se tady mohla schovávat celý den a čekat na ten správný moment, kdy na mě hodit svůj balíček lží.

„Pane Hunte,“ zavolal na mě policista. „Potřebuju, abyste mi věnoval pozornost.“

Dítě pořád brečelo a krevní tlak se mi každou vteřinou zvyšoval, což zapříčinilo, že můj hlas zněl mnohem drsněji, než jsem zamýšlel, když jsem mu odpověděl: „Ne, vy potřebujete, aby tu ženskou někdo našel.“

Natáhl se ke mně přes bar, který rozděloval obývák od kuchyně, a významně zavřel můj laptop. „Podívejte se na mě.“ Nezbývala mi už žádná trpělivost. Celé tělo se mi třáslo, ramena jsem měl ztuhlá a svaly napnuté. „Na počítač už mi nesahejte. Zeptejte se mě, na co chcete, ale na moje krámy mi nemakejte. Jasný?“

Do toho se přidal Ian. „Klid. Chtějí jenom pomoct.“

Ale s tím dětským křikem, který mi trhal bubínky, jsem v sobě žádný klid nenacházel.

Trhal jsem se ve švech.

Zíral jsem tomu poldovi do očí, otevřel počítač a vyzýval ho, aby se se mnou začal hádat. „Já vím, že děláte svoji práci, ale ujišťuju vás, že tu ženskou najdu dřív, než to dokážete vy.“

„To je možný, ale Kaleidoskop se už při kriminálním vyšetřování používat nesmí.“

Zaskřípal jsem zuby. „Pak navrhuju, abyste zavřel oči.“ Výhružně se podíval na Iana, jako by byl nějaký můj opatrovník nebo co, ale teď jsem se reakcí svého kamaráda nezabýval. Měl jsem práci.

Znovu jsem zmáčkl tlačítko přehrávání.

„Tady.“ Ian ukázal na obrazovku.

Zastavil jsem video a přiblížil brunetku v krátké černé sukni na podpatcích, která v ruce nesla velkou černou tašku. I kdyby na sobě měla paruku, měla příliš velký nos, krátké nohy a byla moc opálená na to, aby byla Hadley.

„To není ona.“

Pohnul prstem k její tašce. „Možná to není Hadley, ale tohle je to dítě.“

Nahnul jsem se blíž a narovnal se v ramenou. Měl pravdu. Z tašky vyčuhoval roh žluté přikrývky.

Žilami mi projel adrenalin.

Jestli to není Hadley, možná to není ani její dítě.

A hlavně, pokud to není její dítě, je možné, že není ani moje.

Prudce jsem vydechl. Nezajímalo mě, jestli šlo o nějaký pošahaný pokus o vydírání. V té chvíli bych byl přímo štěstím bez sebe, kdyby se ze mě někdo snažil dostat peníze. Otcem jsem prostě být nemohl. Jelikož jsem měl za otce takového hajzla, bylo pro všechny nejlepší, když svoje geny dál předávat nebudu.

Kapitola třetí

CAVEN

O čtrnáct let dříve…

Dívčin prst se třásl pod mým. Neměl jsem pro ni chodit. Jenom jsem ji vystavoval většímu nebezpečí.

Ale nepřestávala se hýbat. Kdyby ten šílenec procházel kolem a uviděl ji, prostřelil by jí bez váhání hlavu kulkou.

Ze své výhodné pozice jsem viděl, že zabíjí kohokoli, u koho najde pulz. Nemohl jsem ji tam nechat. Jak tam ležela na zemi a plakala nad ztrátou mrtvé matky, až příliš mi připomínala mě. Byl jsem jednou ve stejné situaci. A nikdy nezapomenu na její chladné tělo bez života. Taky mi připadalo, že ten den umírám, a to tam nebyl střelec toužící po krvi.

Když se jeho kroky začaly přibližovat, zadržel jsem dech. Ještě nebyl tak blízko, aby nás viděl. Místo toho se držel kousek od vchodových dveří. Nakonec mu tam dojdou oběti, a až se to stane, budu na řadě. A ta holčička s velkýma zelenýma očima? No… tak ta bude na řadě hned po mně.

Stačilo mi jenom pár minut. Policie by tady měla být každou chvilku. Kdybych nás jenom mohl někde schovat, možná bychom měli šanci se z toho dostat živí.

Zazněly další výstřely a dívenka sebou škubla a z úst jí unikl tichý výkřik. Zavrtěla se směrem ke mně.

„Přestaň se hejbat,“ zasyčel jsem, natáhl jsem si přes její ramena paži a loket ohnul tak, aby nám zakrýval obličeje. Teprve pak jsem si dovolil otevřít jedno oko.

Po tvářích jí stékaly slzy i přes zavřené oči a rty se jí třásly tak, jako by se ze všech sil snažila nevykřiknout. Její křik by nás zabil oba.

Ohlušující rány mi dál řinčely v uších, ale snažil jsem se udržet ji v klidu. „To bude v pohodě. Bude to v pořádku. Bude to v pořádku,“ opakoval jsem tiše. „Jenom se nehýbej. Už je skoro po všem.“ Ta slova byla stejně tak pro mě, jako byla pro ni. Hlučnější než samotné výstřely bylo snad už jenom moje srdce, bušící tupě do podlahy.

A najednou bylo všude ticho. Tentokrát to ale bylo opravdové ticho. Žádné další nářky.

Žádné hekání. Ani sténání.

Nikde nebyly žádné známky života až na tu malou holku pod mou paží, jejíž tělo se po mém boku třáslo, jak čekala, až napočítám do tří, abych ji odsud dostal do bezpečí. Vůbec jsem netušil, jestli takové bezpečí dokážu najít.

Ale zkusím to, sakra.

Zvedl jsem hlavu, rozhlédl se kolem a pohledem zachytil jeho záda, jak si prokopával cestu mrtvými těly. Byl dostatečně daleko na to, aby si nás nevšiml. Pokud teda budeme potichu. Podíval jsem se zpátky na ni. Byla na pokraji zhroucení.

Musel jsem ji odsud dostat. A to rychle. „Jdeme na to,“ zašeptal jsem.

Vytřeštila na mě své zelené oči, ve kterých se zračily děs a pochybnosti.

„To zvládnem,“ zalhal jsem a ze srdce se modlil, aby to byla pravda. „Skopej si nohama boty, aby nedělaly kravál.“

Zkrabatila čelo, ale poslechla mě. „Až napočítám do tří, utíkej, jak nejrychleji dokážeš, ale musíš být úplně potichu. Jasný?“

Přikývla, ale nevypadala přesvědčeně. Nebyl jsem si ani jistý, jestli mě vůbec poslouchá. Pokud se rozběhnu, a ona ne, nebudu se pro ni moct vrátit. Pokud jenom na vteřinu zaváhá, budu ji tu muset nechat.

Na to, abychom se dostali k tomu stánku s pizzou a ven zadními dveřmi, jsme měli jenom jeden pokus. Musel jsem z toho vykřesat, co se dá, a zoufale jsem doufal, že se mi to podaří i pro ni.

Chytil jsem ji za zápěstí, zhluboka se nadechl a naposledy vyslal tichou modlitbu. Ne k Bohu, ale ke své mámě.

A pak jsem při výdechu zašeptal: „Jedna, dvě, tři… Teď.“

Kapitola čtvrtá

CAVEN

V rámci tří hodin se mi naděje v srdci proměnila v zakalenou usazeninu.

Policii se podařilo najít jistou Marinu Chapenovou – známou prostitutku pracující v okolí. Řekla jim, že dítě jí předala nějaká zrzka, která jí zaplatila za to, že ho odnese k mému bytu. Měla mi ho předat přímo, ale když slyšela ten povyk v mém bytě, zpanikařila. Padesát babek byla očividně dostačující suma na to, aby vám někdo odložil děcko na zápraží. Výhodný obchod, když si vezmete, že Marina teď čelila obvinění z ohrožení dítěte, zatímco jsem čekal na svého právníka za osm stovek na hodinu na policejní stanici.

„Co když je to moje?“ zeptal jsem se a pochodoval tam a zpátky po malé konferenční místnosti, kam nás odvedli.

„No tak… se o něj postaráš, ne?“ odpověděl Ian ze své židle klidným, nevzrušeným hlasem, s nohama přehozenýma jednu přes druhou.

„To si děláš srandu?“

„Máš alergii na plíny, nebo co?“

Zarazil jsem se a dal ruce v bok. „Tohle není žádná prdel. Víš, jakejma sračkama jsem si prošel.“ Ten svěrák se mi v hrudníku ještě víc sevřel, až jsem zaskřípal zuby, protože se mi začalo těžko dýchat. „Nemůžu vychovávat dítě… to prostě nejde.“

Snížil hlas a zvážněl. „Nejsi tvůj táta, Cavene.“ Měl pravdu, ale tohle nebylo to, co mě děsilo.

„Nechci to předat dál. Krev mýho otce umře se mnou.

Tečka.“

Můj otec byl kdysi skvělý člověk. Nebo jsem si to aspoň myslel. Pamatuju si, jak jsem si s ním na dvorku za domem házel s míčem, zatímco stál u grilu a dělal na něm burgery.

Ale pak máma onemocněla a všechno se změnilo.

A když říkám všechno, myslím tím celý svůj život. Minulost, současnost i budoucnost.

Nejdřív tu bolest mírnil chlastem, ale po něm jenom zuřil. Nejvíc jeho mlácení odnesl Trent, ale vždycky ho zbylo dost i pro mě. A když už mu alkohol nestačil, přesedlal na prášky. Nikdy nezapomenu, jak máma zvracela v koupelně, protože měla obrovské bolesti. Můj otec mezitím sjetý odpadl na gauči, potom, co vykradl její zásobu léků. Máma si je pak začala schovávat. A to ho rozzuřilo víc než cokoli jiného. Jak jsem se při několika jeho řáděních dozvěděl, máma stejně zemře nehledě na to, jestli bude léky brát, nebo ne. To on tady zůstane se dvěma kluky k ničemu. Prášky patřily jemu.

Byla tak slabá, že sotva chodila, ale otec neměl problém ji škrtit až do bezvědomí, dokud mu neprozradila, kde mu schovala další dávku.

Upřímně se mi ulevilo, když na několik dní občas zmizel neznámo kam. Ty dny patří k mým nejoblíbenějším vzpomínkám – sedím na okraji matčiny postele a povídám si s ní o všem možném, co pod sluncem existovalo.

Ale potom co umřela, jeho násilí nepolevovalo. Jenom se změnilo k horšímu. Vlastně to všechno skončilo až o sedm let později, když zemřel on.

Ale než z našich životů zmizel, ujistil se, že nás s Trentem nejdřív uvrhne do samotného pekla.

Sám sobě jsem se zapřísahal, že dítě nikdy mít nebudu. Ani zlomek toho chlapa by se neměl přenášet na další generace. Už tak stačilo, že jsem jeho část musel nést jako balvan uvázaný okolo krku. Když jsem se nad tím zamyslel, cítil jsem v sobě jeho DNA hořet. Aspoň jsem nevypadal jako on. Trent takovou kliku neměl. Naštěstí pro nás oba ale jablko dopadlo od stromu hodně daleko.

Pokud se ukáže, že je to dítě moje, nemine jediný den, kdy bych se nebál, že jsem ho vystavil nebezpečí být také součástí toho shnilého a zkaženého stromu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psáno s lítostí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.