text

Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.

ZA DŽUNGLÍ JE LAMBARÉNÉ

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-29-3 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-30-9 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.

ZA DŽUNGLÍ JE LAMBARÉNÉ

Autor reportáže byl vedoucím studentské expedice, která 1. ledna 1968 vyrazila z Prahy na nákladní Tatře k Schweitzerově nemocnici v africkém Gabunu.

Osm mužů si vzalo za cíl předat nemocnici v pralese zdravotnické zařízení a materiál + dary od československých přátel.

265 dní bylo třeba, aby výprava projela Egyptem, Súdánem, Etiopií, Keňou, Tanzánii, Kongem, Nigérií, přes Saharu do Alžíru a přes Středozemní moře do Marseille. Byla to cesta plná jedinečných zážitků, neopakovatelných dobrodružství, kdy studenti objevovali daleké kraje. I taková je Bartůňkova reportáž.

Autorova schopnost popsat přírodní krásy bez banalit a běžných klišé, vylíčit dobrodružství bez inzerce vlastního hrdinství, autorův jemný humor a kultivovanost výrazu jsou zárukou, že čtenář bude přijímat knížku snadno a že se bude bavit.

Pozná také, že expedice nebyla jednoduchá záležitost, ale vyžadovala nápad a jeho houževnaté prosazování, tvrdou přípravu a mnoho znalostí, o nichž se lidem ani nezdá.

Věra Šťovíčková,

autorka knih Bouře nad rovníkem či Prostor pro naději

Sedm a jeden

Palubu „Zagrebu“, nákladního veterána kotvícího v jugoslávském přístavu Rjeka, bičoval studený déšť. Trsat, rozpukaný masiv skal chránící přístavní město před poryvy severních větrů, byl zahalen v mlhách a mracích a nad hladinou neklidného moře se křižovaly fialové čáry blesků. Stručně řečeno, bylo psí počasí. Ve Rjece, stejně jako v okolí Peloponésu. Nic nenasvědčovalo, že „Zagreb“ vrchovatě naložený zbožím pro Afriku dohoní několikadenní zpoždění. Bylo psí počasí a lodníci byli dokonale nervózní.

S neklidem posádky lodi kontrastovala dobrá nálada Čechoslováků ubytovaných v polovytopených kajutách, už přes dvacet let nesloužících svému původnímu účelu. Mladí muži, v jejichž pobledlých obličejích byly zřejmé známky únavy, kouřili, pospávali, četli, diskutovali, ale snad nejvíce ze všeho snili. Koneckonců měli o čem. Za velkou kalnou louží, připomínající spíše zimní Atlantik než Středozemní moře, u jednoho z nejpůvabnějších evropských zákoutí, byly břehy světadílu, kterému zasvětili přes patnáct měsíců práce. Patnáct tvrdých a odříkavých měsíců. Několik hodin či dní ztracených v lednových deštích roku 1968 pro ně opravdu nic neznamenalo. Za patnáct měsíců se naučili čekat a být trpěliví...

Čtenář ví, že tady někde začíná vlastní putování expedice Lambaréné a právem se zeptá, jací vlastně lidé jsou její účastníci a napadne ho – zcela logicky – proč právě oni.

Bylo by proto dobré, aby hned od počátku tento čtenář věděl, že oni právě proto, že sami chtěli, věřili a především samostatně usilovali... Byl jsem však jedním z nich a můj úsudek o nich, založený na pocitech, bude do jisté míry neobjektivní. Přesto si myslím, že může ilustrovat základní fakt – proč se těmto mladým mužům podařilo nakonec realizovat vlastní plány, v kontextu roku 1966-1967 tak výlučné.

Ale aby snad čtenář nepodlehl iluzi, že chválím vlastní hnízdo přespříliš, podotýkám, že osm měsíců života, což byla zhruba doba, po kterou jsem byl se svými přáteli natřásán v plechové krabici tatry a spolu s nimi vystavován nejrozličnějším vlivům a mocím od palčivého slunce po ozbrojené primitivy, mi umožnila zkorigovat zdánlivě jasnou a celistvou představu o přátelích a dobrých známých, kteří expedici tvořili. Setkal jsem se s jejich novými, často nečekanými podobami, a kdybych se profesionálně věnoval kádrování nebo psychologii, mohl bych toho v dalším životě dobře využít.

Jinak řečeno – jen ve špatných knihách jsou hlavní aktéři bez chyb. Expedici Lambaréné tvořilo aktérů osm. Tedy dost a upřímně přiznávám, že nikdy předtím v životě jsem si tak často nepřipomínal Saint Exuperyho výrok: „Existuje jediný opravdový přepych, a to lidské vztahy!“ a zrovna tak málokdy předtím jsem pociťoval trýznivější touhu po samotě než na oněch předlouhých afrických kilometrech. Tuším, že podobné pocity má každý člen náročné výpravy bez ohledu na to, je-li její cíl na rovníku, za polárním kruhem či v Himálajích. Sílu expedice vidím proto především v tom, do také míry dokáže běžné lidské konflikty umocňované a stále rostoucí strádáním a nebezpečím na cestách překonávat, jak se s nimi sama, uvnitř sebe vypořádá. Zdrojem této síly není nic jiného, než pozitivní rysy a vlastnosti účastníků výpravy. Proto především na ně jsou zaměřeny moje portréty členů expedice Lambaréné. Právě ony totiž umožnily mnohdy překonat to, co se zdálo nepřekonatelným.

MILOSLAV TOPINKA, 23, student posledního ročníku psychologie na filosofické fakultě Karlovy university. Psycholog výpravy a její benjamínek. Ono se řekne pečovat o duševní zdraví, ale zkuste to s osmi mladými muži, kteří jsou přesvědčeni, že už jim zbývá jen pár posledních chvil života. Nevím, jak by pracoval v podobných situacích jiný psycholog, ale Míla nám recitoval verše z vlastní rozsáhlé a k tisku připravené sbírky nazvané Krysí hnízdo. Kolektivně prováděný rozbor na způsob „a co tím vlastně básník chtěl říci“ přinášel většinou všeobecnou úlevu a uspokojení z legrace, kterou takovou věc nutně doprovází. Jinou účinnou léčebnou fintou byly jeho monology věnované osudu velkých postav historie. Říkali jsme jim „pravdy“, a byly to vlastně jakési koktejly mixované z banalit, Mílových spekulací, ironie a vždycky z vtipu. Na naše duše působily osvěživě jako balzám. Míla miluje červené víno a prohlašuje, že bude žít jen do 33 let. Zatím vypadá navzdory básnické kštici velice mladě a proslýchá se, že koupě piva a vstupenky na film mládeži nepřístupný mu dělají značné potíže.

JOSEF VAVROUŠEK, 24, absolvent fakulty strojního inženýrství ČVUT, navigátor a mechanik výpravy. Dříč, poctivec, dobrák. Nejmenší počet konfliktů s ostatními, nejvíce oblíben. Jednou mu říkám, Josefe, ale nevím proč, ale já ti už nemůžu říkat dál Pepíku, ode dneška jsi Viki. Zůstalo mu to a na cestě si přezdívku rozšířil, hlavně pro svoje silácké kousky v tvrdé přírodě říkáme mu Viki – král Afriky. Nemyslím, že by měl nervy z lepšího materiálu než ostatní, to vůbec ne, ale umí se fantasticky ovládat. Možná proto, že leze po skalách. Neboť hory, to je jeho velká láska, ne-li vášeň. Stejně jako dobrý kumšt, zvláště muzika. Když mi čas od času půjčí nějakou desku, máme doma vždycky malý koncert. Výborně lyžuje, stejně dobře plave. Prostě samé kladné rysy, až moc.

LUBOŠ KROPÁČEK, 29, absolvent filosofické fakulty University Karlovy, vědecký aspirant katedry věd dějin zemí Afriky a Asie, tlumočník výpravy. Jeho afrikanistická erudice, puncovaná opakovanými pobyty a studiem v Africe, spolu s jeho trpělivostí a taktem pomohly výpravě z mnohé zapeklité situace. Dlouhé vlasy, krátký rozum – praví staré přísloví jako šité na Luboše. Neboť ten, maje vlasů zatraceně málo, hovoří, píše a čte plynně anglicky, francouzsky, rusky, německy, italsky, o nic hůř na tom není s latinou a španělštinou. Nemluvě o jazycích, kterým vyučuje, to jest spisovná arabština a jazyk swahili, kterým mluví pěkných pár miliónů Afričanů. Že zná starocírkevní jazyk, kterým se dohovoří v Etiopii jen kněží a některé základní jazykové fondy afrických kmenů, to vešlo ve známost jen zcela náhodou. Ve věci jazyků je totiž přemrštěně skromný. Má encyklopedickou paměť. Přátelé během našeho putování s hrůzou zjišťovali, že není knihy, kterou by nečetl, není autora, kterého nezná, není významnější události v dějinách, o které by nevěděl, a není data, které by si nepamatoval. Mne to ani nepřekvapovalo, sedal jsem s ním od malička ve škole. V době, kdy jsme četli Foglara, Curwooda nebo Vernea, měl přečtenu Annu Kareninu.

JIŘÍ PLAČEK, 28, posluchač 6. ročníku fakulty všeobecného lékařství University Karlovy. Hlavní řidič a mechanik expedice. Největší kutil pod sluncem. Budiž předem řečeno, že mimořádně úspěšný. Se zárukou, většinou na počkání, opravuje hodinky, auta, plnicí tužky, šicí stroje, fotokamery, zipy, prostě všechno, co má zářezy, závity, závěry, péra, pojistky, pružiny a podobně. Dále drátuje, letuje, lepí všechno, otevírá zabouchnuté dveře drátem, poradí, jak postavit garáž, poradí si se vším, co nedrží, utíká, syčí, povoluje... Jak už jsem říkal, je to kutil par excellence, a pokud se kdy kutilové budou chtít ustanovit co svaz, klub, spolek nebo něco na ten způsob, doporučuji Damiána, což je jeho stará přezdívka, kandidovat jako presidenta sdružení. Z toho plyne, že jsme dojeli – kromě zásluhy kopřivnických tatrováku – především díky Jirkově schopnostem. Auta, to je jeho. S tatrou se mazlil přeněžně, ale každý myslí na zadní kolečka, a tak udržoval korespondenci s Helenkou, o které všichni z expedice soudí, že bude matkou jeho dětí. Zvláštní znamení – absolutní nezájem o všechno, co souvisí s politikou, znamenitý hudební sluch, dobré hudební vzdělání a úspěšné provozování hry na klavír. Jeho další zálibu lze vyjádřit větou: za Coca Colou šel bych světa kraj... Od doby, co jsme se vrátili domů, pije Kofolu a je rád, že je rád.

KLEMENT KUNZ, 28letý absolvent přírodovědecké fakulty University Karlovy, vědecký aspirant katedry farmakologie na lékařské fakultě hygienické. Ve výpravě kuchař, zásobovatel a vůbec muž přes materiál. Klement je neuvěřitelně hubený chlapík. Říká se mu ještě od dob života na koleji Vilda, pracuje v oblasti psychofarmak a o drogách vypráví tak poutavě, že člověk má chuť se stát kuřákem marihuany. Podstatně hůř než biochemie mu jde vaření. Kondenzované mléko podávané v plechu (na muže jedna plechovka), plus olejovky (na dva muže krabička), to byla jedna z jeho alpských, velice častých kombinací, v čtyřicetistupňových teplotách to byla náramná švanda...

JIŘÍ STÖHR, 29, absolvent Filmové a televizní fakulty AMU, druhý kameraman Filmového studia Barrandov. Ve výpravě pracoval jako kameraman a fotograf. Autor kanadských žertíků, v životě expedice neposeda, v politických sporech a otázkách společenské kritiky exemplární příklad zaujatě rozzlobeného mladého muže. Stručně: nic mu není svaté. S výjimkou vlastní svobody, o kterou jest mu neustále usilovati. Neboť jednak má slabost pro ženské oči a jednak stojí před velice konkrétní možností, jak tuto ostře střeženou svobodu pohřbít. V Africe natočil 10 000 metrů černobílého filmu a zhruba sedmtisíckrát zmáčkl spoušť svého aparátu – takovou má totiž kolekci fotografií. Z toho ze všeho připravuje pro televizi seriál, takže má vcelku dost práce. Zvláštní znamení: poutavý vypravěč. A má smysl pro zodpovědnost. Když měl službu, hrnce se jen leskly. Uznání mu na cestě vynesla příprava vynikající česnečky. Samozřejmě mimo jiné. Ty budeš kluk, ještě když budeš dědek, říkávali mu kluci a myslím, že měli pravdu.

PETR BÁRTA, 25, absolvent fakulty osvěty a novinářství na Universitě Karlově, redaktor Zápisníku. Zpravodaj výpravy. Od něj dostávala ČTK zprávy o našem posunu, od něj četli čtenáři Zápisníku, Mladé fronty, Sedmičky a dalších novin a časopisů o osudech expedice Lambaréné. Ctižádostivý, schopný novinář. Jeho reportáže charakterizuje střízlivý pohled, úsporný jazyk. Neskandalizuje, neholduje senzacím, ačkoli právě naše africké zážitky jsou k tomu jako stvořené. Což je příspěvek na otázku o jeho serióznosti. Sečtělý, se slušným filosofickým zázemím, kdykoliv ochotný diskutovat na věčná témata (smysl života, láska, smrt atd.). Zvláštní znamení: několik prošedivělých vlasů na spáncích. V jeho mládí záležitost pikantní, přivolávající patřičný zájem paní a dívek o jeho fotogenickou fyziognomii. Zvrhlý kuřák – bez cigarety se nemůže soustředit k ničemu pořádnému. Dobrý plavec. Ve vztahu k ženám mnoho tajuplného. Podle vlastního vyjádření spíše typ monogamní.

Teď už zbývá řada jen na mne. Expedici jsem organizoval i vedl a vedle toho jsem zastával funkci jejího doktora. K nezměrné radosti mých svěřenců jsem však použil skalpele za celou cestu pouze jedenkrát ...

I. POUŠŤ A SMRT

Z Černé země do země Oranžové

Asuán, 30. ledna 1968. Viděli jsme Květinový ostrov. Nezadá si s představou nadpozemského ráje, a asi proto je turistickým šlágrem číslo dvě, hned po přehradě. Nemohli jsme opomenout ani hrobky králů, vytesané v žule dlouhého masívu na pravém hřebu, a samozřejmě přehradu, naději této země. Zbývaly už jen celní formality, abychom mohli opustit černou zemi, jak staří Egypťané nazývali tato úrodná, nilskými náplavami obdarovaná území a vydat se do země Oranžové, napříč pískem a kamením Arabské pouště. Jak nevlídná byla celníkova kancelář, tak příjemný byl on sám. Spěch je od ďábla, pravil, když zjistil, že spěcháme a naléháme na rychlé vyřízení našich dokladů. A aniž jim věnoval pozornost, nabídl nám dvě židle a nechal sluhu připravit čaj. Usedli jsme tedy rezignovaně, ale způsobně, a zatím co nás hostitel naléval silným čajem, opředeným v Evropě legendami, přemýšlel jsem, kolik času tu strávíme a zdali se nám podaří ještě před večerem dorazit do oblasti fosfátových dolů v blízkosti Baramie. Čaj byl znamenitý, poznamenal jsem asi po čtvrtém šálku a věřil jsem, že se rozloučíme. Luboš rovněž učinil poklonu. Na rozdíl od mé školní angličtiny perfektní spisovnou arabštinou. Což dělat neměl. Dalších třicet minut prodloužil o dalších pětačtyřicet a ohrozil i funkci našich ledvin. Navíc jsme vyslechli řadu moudrostí a nabyli přesvědčení, že nejchytřejší děti jsou děti celníkovy, nejideálnější náboženství je islám a nejlepší budoucnost ze všech zemí na světě, že má vlast muže, který nás v souladu se svým názorem na spěch o těchto věcech znovu a znovu ujišťoval. Byli jsme už na odchodu, když nám celník – jen jaksi mimochodem – řekl, že cesta, kterou jsme zvolili pro další pouť Súdánem, je v jednom z pobřežních úseků uzavřena. Jak to uzavřena, vyhrkli jsme zaskočeni. Nevěděl přesně. „Asi v tom mají prsty zase vojáci. Kdo jiný!“ A když viděl naše překvapení, nasadil povzbudivý tón a doporučil nás šéfovi dopravního inspektorátu, který by měl vědět víc. Ten jako z udělání seděl na druhém konci Asuánu.

Dá-li Alláh

Podlouhlý, koňský obličej ukrytý za tmavými brýlemi a pečlivě střiženým knírkem, nás nikterak nepovzbudil. Major neomaleně zíval a vypadal, jako když nás ani moc nevnímá. Nakonec se nechal seznámit s plánem naší cesty. Vysvětlili jsme, že z Asuánu hodláme jet do Edfu a odtud napříč pouští, k pobřeží Rudého moře. Z rybářské osady v Marsa Alam podél pobřeží přes Berenici a dál se severovýchodním cípem Nubijské pouště přes Halaib, k egyptsko-súdánské hranicí. Samozřejmě doklady máme v naprostém pořádku. V dlouhé pauze, která nastala, si major prohlížel mapu své země, kterou jsme pokryli jeho pracovní stůl. Měl jsem neodbytný pocit, že takovou mapu ještě nikdy neviděl a že má radost z toho, jak nachází známá města. Pak náhle vstal a řekl: „Lituji, pánové. Úsek mezi městem Edfu a stanicí Berenice je uzavřena.‘‘

„Nemohl byste v našem případě učinit výjimku? Poslání naší expedice...

„Vyloučeno, pánové. Ostatně to není ani v mé kompetenci. Jde výhradně o vojenskou záležitost.“

„Jak nám vysvětlíte,“ tážeme se poněkud zvýšeným hlasem, „jak nám vysvětlíte, že na ministerstvu vnitra v Káhiře, kde jsme se informovali na možnost průjezdu vaší zemí, s naší trasou souhlasili a předem vyloučili možnost komplikací?“

„Ale pánové, říkal jsem vám přece, že zákaz je jen a jen vojenské povahy a jako takový vznikl na ministerstvu obrany. Jak chcete, aby o tomto opatření byli informováni na jiném ministerstvu?“ Řekl to pobaveně. Přesvědčili jsme ho o naší nezkušenosti. Navíc byl rád, o našel správné vysvětlení.

„A co ohled vůči cizincům, turistům,“ ptám a vyčítavě. Nasadil omluvnou tvář: „Je to opravdu politováníhodné!“

„Můžete nám doporučit nějaké řešení?“

„Jistě, lodí se dostanete do Wádí Halfa, tedy až na hranice. Neumím si představit lepší cestu do Súdánu.“

„Bohužel, něco takového je pro nás nepřijatelné. Náš rozpočet by těžko unesl tak mimořádné výdaje. Jsme teprve na počátku dlouhé cesty a...“

„Pak je to ovšem situace velmi svízelná,“ skočil nám do řeči. „Velmi svízelná,“ opakoval a my cítili, jak je mu náš osud lhostejný.

„Myslíte, že můžeme očekávat nějakou pomoc od vojenského velitelství?“

„Ovšem – dá-li Alláh!“ řekl a nám bylo jasné, že rozhovor je definitivně u konce.

Násir to zakázal

Během následujících hodin jsme navštívili snad všechny muže v Asuánu, kteří rozhodují. Nepočítám-li úředníky, kteří si nás zdvořile podávali z dveří do dveří, šéfa městské policejní stanice a náčelníka pohraniční posádky, bylo to sedm prominentů. Vypili jsme sedmkrát čaj, a to byl také veškerý zisk našeho snaživého podnikání. Ale zbývala ještě jedna možnost – sovětský konzulát. Do bílé vily, ukryté ve stínu vysokých palem nilského nábřeží, nás přivedla prostá úvaha. Rusové poskytli na stavbu asuánské přehrady dlouhodobý úvěr ve výši 900 miliónů rublů. Kdo jiný by měl mít v Asuánu dobrou pozici a vliv, ne-li oni.

Když sovětský konzul dostal dvě lahve nefalšované plzeňské dvanáctky, zdálo se, že se řešení najde. A opravdu se našlo. V podobě tajemníka konzulátu, sympatického mladého muže. Pozorně nás vyslechl a řekl: „Tedy především pusťte z hlavy názory na výjimečnost našeho postavení tady. Není o nic lepší než pozice ostatních.“ A když viděl naše úsměvy, dodal s trochou smutku: „Bohužel je to pravda!“ jako příklad uvedl osud sovětské geologické expedice, která se dostala pouze do Edfu, tedy něco přes 100 kilometrů na sever odtud. „Přitom šlo o odborníky, které vyslala naše vláda po dohodě s egyptskou. Přicházeli hledat bohatství této země... Ničevo. Jsem optimista. Třeba právě vám se podaří projet. Řešit celou věc přes vaše velvyslanectví v Káhiře nedoporučuji. Trvalo by to pár týdnů a nevěřím, že by se nakonec něčeho dosáhlo. Začneme raději u guvernéra. A to hned, mám právě čas.“

U guvernéra jsme neuspěli. Argumentoval tím, že zákaz vydal sám president Násir a teprve po dlouhé debatě byl ochoten napsat doporučující listinu pro velitele vojenské posádky v Marsa Alam. Podlehl jsem radosti. Bohužel, trvala velmi krátce. Text byl úplným výsměchem celému našemu jednání. V listině, kterou nám guvernér podával s úsměvným gestem muže, který chce pomoci, stálo doslova: „Prosím, abyste pomohli našim přátelům, pokud ovšem silnice nebude uzavřena.“ Později v Africe mi tato drobná příhoda připadala směšná, ale v tu chvíli jsem měl chuť spáchat na guvernérovi typické násilí. Tajemník sovětského konzulátu však byl nejen klidný, ale navíc spokojený. Vysvětlil nám proč. „V této zemi je osud člověka úměrný počtu bumážek. Čím víc jich budete mít, tím lépe. Za minimální počet považujte počet tři.“

Pontský Pilát v uniformě plukovníka

O něco později jsme seděli v pracovně u jakéhosi plukovníka, na něhož nás tajemník doporučil. Ten nás pozval na druhý den dopoledne. Spojil se prý s Káhirou, snad získá souhlas s naším průjezdem. Týž den navečer zanechal v našem voze svou vizitku český geolog, Inženýr Krs, který působí v Asuánu jako expert OSN. Nikdo z nás v té chvíli netušil, jakou sehraje tento člověk úlohu v příštích hodinách.

Druhý den jsme čekali na plukovníka celé dopoledne. Nedostal prý souhlas, ve který jsme doufali, ale navrhl nám alternativní řešení. Je dáno třemi orientačními body: Bir Abu Hashim, Bir Abraq a Bir Shalatein. Je to dobrých 370 kilometrů pouštního písku. Hesla drinking water nebo good water na mapě naznačují, že by se to dalo přežít. Ale tuto cestu jsme nestudovali, a tak si žádáme čas na rozmyšlenou. Jdeme hned za inženýrem Krsem do jeho moderní pracovny ve výstavní budově Mineral Resources Development Center. Za chvíli před námi leží letecké speciálky celé oblasti. Navíc je přítomen pan David Turner, šéf Lockwood Survey Co. Ltd., pilot, který mapuje Nubii z letadla. Lepší konzilium jsme si představit už neuměli. Hovořilo se dvě hodiny. O slepých korytech – zákeřných wádích typických pro tento kus pouště. O žízni. O západních Němcích, kteří se zde před rokem ze zoufalství zastřelili, a o mladých Francouzích, kteří v těch místech zešíleli uprostřed horkého písku. Našich osm set litrů vody a patnáctisetkilometrový akční rádius tyto muže muže nikterak nepřesvědčili. To, co se zdá být v Evropě jistotou, je tváří v tvář záludné poušti zanedbatelné. Všechno svědčilo proti. Tady řádí smrt, řekl pan Turner a jeho prst jel po mapě tak jako prst plukovníka, který nám chtěl pomoci. Řekněte mu, žádal nás pan Turner, aby vám dal vojenský doprovod. Ať vám dá slušný konvoj, o který by se pak případné letectvo muselo postarat. Jinak si pojedete pro smrt.

To rozhodlo. Po tomto druhu dobrodružství jsme vůbec netoužil. Ale zbývá nám ještě vůbec nějaká možnost? A pak na to někdo přišel! Plukovníkovi oznámíme, že se nám jeho návrh líbí a že ho přijímáme. Ve skutečnosti pojedeme podle naší původní trasy, tedy do zakázaného pásma. Nic neriskujeme. V nejhorším případě nás vrátí. Ztratíme možná tří dny, ale kdo neriskuje... Ostatně stejně nemáme jinou možnost. Plukovník nám samozřejmě doprovod nedal. Zato si nechal od každého z nás podepsat prohlášení, že jedeme na vlastní žádost a že nás poučil o nebezpečí, jemuž můžeme být případně vystaveni. Jeho lehkomyslnost jsem nedovedl pochopit. „Je to Pontský Pilát myje si ruce a ví proč.“ řekl Klement a měl pravdu. Plukovník mezitím sesmolil listinu pro vojenské posádky v oázách, jimiž jsme měli projíždět. Text není nezajímavý:

Na základě souhlasu ředitele válečné rozvědky (oddělení válečné bezpečnosti) povoluje se pánům, jejichž jména jsou níže uvedená cesta z Asuánu do Kornobi – Bir Abu Hashim – Bir Abraq – Big Shalatein – Halaib a vstup do Saudské republiky na základě víza, které mají, a to vozem TATRA AC 60-54. Toto povolení platí po dobu 1 týdne od data vydání.

Plk. Ahmád Rifád Abdás Salám,

šéf štábu jižní vojenské provincie

Zní mi to jako recept na pouštní mrtvoly. Voják hlídající na silnici za Edfem zaspal. To se stává. Díky tomu si uvědomil existenci naší jinak dost vydatně řvoucí tatry až v okamžiku, kdy měla za sebou slalom mezi červenobíle natřenými naftovými sudy rozestavěnými na způsob bariéry na asfaltu, který vede k moři. Vojáček za námi cosi pokřikoval a mával puškou a nakonec si sedl tam, kde předtím dřímal.

U závory v Marsa Alam to bylo horší. Čekali jsme celou noc na rozhodnutí skupiny špinavých, zanedbaných vojáků, kterým generálové z Káhiry svěřili tento strategický bod na mapě svých velkých plánů. Bylo nám jich líto a navíc jsme s nimi v rámci taktického sbratřování musili večer po příjezdu dělat všechno možné. Zjistili jsme při tom, že muslimům chutná slivovice výborně a že si umí vážit doktora, který má tak důmyslnou věc, jakou je teploměr. Vedle pomoci, kterou jsme poskytli chudákovi s těžkou hnisavou angínou, třesoucímu se na palandě ve vysokých horečkách bez jakékoliv účasti, rozdali jsme několika dalším spoustu vitamínů a analgetik. Odměnou nám byl čaj podávaný od úst k ústům v zoufale špinavých plechových kotlících a cukrová třtina, loupaná trhavými pohyby vojenských čelistí. To bylo velké vyznamenání. Ale kolik sebezapření vyžadovala, pochopí jen ti, kteří tam ten večer, v dřevěném baráčku začouzeném petrolejovými lampami, seděli. Věděli jsme dobře, že jen na našich hostitelích záleží, zvednou-li nám závoru. Druhý den ráno však váhali. Nezbylo, než abychom se obsloužili sami. Rozloučili jsme se co nejsrdečněji a vysvětlili, že už nemůžeme čekat. Jirka nastartoval. Klement zvedl závoru a jelo se. Při prvním výstřelu zastavíme. Tak jsme byli domluveni. Nebylo třeba. Vojáci nám mávali. Mávali na cestu do přísně utajovaného vojenského přístavu. Do válečně námořní základny v Berenice. Byli to vlastně dobráci.

II. Do země nosorožců

Uprostřed ponorkové základny čtrnáct tun „Drobečka“, jak jsme láskyplně a něžně překřtili obří stoosmatřicítku z kopřivnické Tatry, se řítilo po dobrém asfaltu strategické spojky Marsa Alam – Berenice sedmdesátikilometrovou rychlostí. Zatím je nám lhostejná krása Rudého moře omývajícího břehy několik metrů od cesty, po které jedeme. A jen mrknutím oka zaznamenáváme šedofialovou hradbu desítky kilometrů táhnoucího se masivu, jemuž vévodí sluncem zalévaný a ostře se lesknoucí štít Dežbel Hamata. Máme strach a dobře víme proč. Do zakázaného vojenského pásma jsme vjeli v Marsa Alam na vlastní pěst. Střetneme-li se s kontrolou Military Police, nebude to žádná legrace.

Míjíme radarovou stanici. V prostoru vymezeném řadami ostnatého drátu je několik dřevěných domků a zděných budov jakoby chycených v síti stožárů, lan, antén a radiolokátorů. Posádka není asi zvyklá na velký provoz. Vojáci vybíhají ven a mávají na nás. Někteří z nich běží k bráně stanice. Možná, že budou chtít jen pár cigaret – ale kdo ví? To už Jirka sešlapuje pedál plynu až na podlahu. Z pochopitelných důvodu není seznámení žádoucí... O necelou hodinu později přijíždíme k další bráně z ostnatého drátu. Pečlivě střežený prostor není ničím jiným než tankovací stanicí pro lodě. Vojenská základna nebude daleko, slyším, jak usuzuje někdo z nás nahlas.

Najednou jsme u závory hlídané vojákem. Vyskakuji z kabiny a jdu ukázat pasy. Samozřejmě, je to formalita, ale třeba se s tím spokojí, pravděpodobně nebude umět číst. Ne, nestačí. Navíc nerozumí ani slovo anglicky. Lhostejně si mě prohlíží, otáčí se zády a jde k dřevěné strážní budce. Stěny polepené obrázky břišních tanečnic, na zemí schoulení dva spící, neuvěřitelně zanedbaní vojáci. Můj voják se pokouší kamsi telefonovat. Stůj co stůj musíme zabránit rozmluvě s nějakým důstojníkem, který by tu byl zřejmě co nevidět. Předstírám nesmírný spěch. Ukazuji na hodinky a navíc apeluji na mezinárodní solidaritu. Samozřejmě, že to není fair play, ale „to přenechávám k přemýšlení pánům v Káhiře, kteří nás nezodpovědným a lhostejným jednáním dostali do téhle zatracené situace. Podle místního zvyku přikládám ukazováky rukou k sobě, což doplňuji slovy Násir-Tito, sava, sava. Ačkoli do tohoto okamžiku na mě voják hleděl podezřívavě, přestal ihned točit klikou telefonu a živě přisvědčuje: sava, sava. Ulevilo se mi. Sláva. Zaklínadlo politického charakteru poplatné současné propagandě pomáhá nejen na severu země. Voják se nepřestal usmívat, závora letí vzhůru. Nasedám do vozu a velebím v duchu jeho politruka...

Ale už pár metrů za závorou nám doslova ztuhly rysy. Desítky maskovaných a zakopaných kamionů, protiletadlová hnízda pod typickými sítěmi, zákopy pro vojáky, bunkry, nejrůznější opevnění, uměle, v betonová mola prodloužená pevnina, obklopená desítkami velkých lodí a ponorek. Nic z toho nás nenechává na pochybách: jsme přímo uprostřed přísně utajované vojenské a námořní základny. Z toho se nemůžeme vymotat, myslím si a v duchu si představuji vážný výraz guvernéra Asuánu, když nám vysvětloval význam základny.

Doslova trneme, když se k nám blíží jeep nebo gazík naložený oficíry. Ale zatím si nás nikdo nevšímá. Nová komplikace – konec asfaltu. Znamená to, že se musíme vrátit ze základny na asfalt před závorou a hledat odbočku na Halaib. Vracíme se. Náš voják už zvedá závoru a mává. Přejeme mu, aby kvůli nám neměl průšvih a vracíme se zpět. Po sedm i kilometrech objevíme tabulku, kterou jsme v důsledku prožívaného napětí přehlédli. Luboš luští těžko čitelné nápisy v arabštině. Po chvíli ukáže na západ, přímo doprostřed kamenité planiny. A dodává: je to určitě tímto směrem. V prachu za námi zůstává přísně tajná základna Berenice u mysu Ras Banas. Obavy opadly, s chutí se pouštíme do mandarinek lacino koupených před několika dny na asuánském tržišti.

Beduíni a družice

Mezi kamením a pískem nacházíme jen tu a tam trsy nevysokého porostu – jediné potravy dromedárů, kterých zde žijí volně nad stovky. Tato vytrvalá a skromná jednohrbá zvířata jsou nesmírně plachá. Z pověstné důstojnosti, jež poznamenává jejich chůzi, nezbude nic v okamžiku, kdy se vylekají. Dávají se okamžitě na útěk, který je nejen panický, ale především komicky neobratný. Masa těla se vychyluje ze strany na stranu, dlouhé nohy se neuvěřitelně pletou...

Máme štěstí, narazili jsme na velbloudici s drobným, bíle ochmýřeným velblouďátkem. Mládě se drží jen tak tak na slabých, křivých nožkách, přilepené na těle matky. Je to krásné a dojemné současně. Ale pro našeho kameramana jsou zvířata daleko. Uvažuje nahlas. Poběžím-li za nimi s kamerou, utečou mi. Vozem je to riskantní, můžeme se docela klidně zahrabat a ztratit celý den, než se z písku vyškrábeme. Je to však ojedinělá příležitost, třeba už nikdy za celou cestu něco podobného neuvidíme. Navíc si umíme představit radost malých diváků Vlaštovky. To nakonec rozhodlo. Jirka opouští tatru teprve v okamžiku, kdy jsou obě zvířata na pár metrů od nás. Pořizujeme záběry z blízka přes riziko, že kamera i on budou zašpiněni vzteklým plivancem velbloudí matky, protože to už patří k řemeslu.

Soumrak na poušti padá rychle. Rychle se také ochladí. Byli jsme rozhodnutí přenocovat, když reflektory narazily na skupinu beduínů na velbloudech. Zastavujeme a pokusíme se domluvit. Potvrzují, že jedeme správným směrem na Halaib, ale jak je daleko, to nevědí. Pojem kilometru jim nic neříká. Počítali vzdálenosti na dny cesty vykonané na velbloudech. Asi čtyři takové dny, říkají nám a rychle a plaše se loučí...

Ležím a očima upřenýma na hvězdný prach, jímž je jakoby posypána nekonečná, černá klenba oblohy nade mnou. V absolutním klidu pozorují užasle jediný pohyblivý bod tohoto mlčenlivého a strnulého světa. Ne, nemýlím se, je to umělá družice Země. Tady uprostřed pouště, chvíli po setkání s beduíny, nejchudšími z nejprostších, žijícími stejně jako jejich předkové před několika stoletími, uvědomují si zázrak času, který žijí.

Usnul jsem až k ránu, když jsem před tím myslel na slova Bayarda Taylora, která mi v Praze zněla nejen archaicky pro svůj jazyk, ale především nadneseně. Tady, uprostřed velebné a neopakovatelné noci, dával jsem mu plně za pravdu:

„Vzduch pouště jest jak elixír života, tak sladký, tak čistý, tak osvěžující, jako ten, jejž dýchal člověk v prvním jitru stvoření. Tam, kde není jiných krás přírody, žádná zeleň, žádný pramen pro žíznivé rty, tam osvěžil Bůh poušť svým nejsladším a nejjemnějším dechem, jenž oku jas, tělu sílu a duchu nejkrásnější radost propůjčuje.“

Přízraky pouště

Jen občas zachytíme na horizontu orientační tyčku, která nás přesvědčuje o správném směru. Málo nás povzbuzují setkání s vraky aut, smutnými, ohořelými troskami, vydanými na pospas písku a slunci. Jsou to přízraky pouště a živí náš strach ze ztroskotání. Bylo jich několik, ale nejvíc nás rozesmutnil spálený obr, bratr našeho Drobečka, kopřivnická stotřicetosmička. Bylo to jen málo radostné setkání, a i když jsme se mohli o příčinách havárie jen dohadovat, bylo to pro další cestu pouští výstrahou. Nejvíce mě překvapilo, když jsem v jinak zcela ohořelém voze nalezl na sedadle v kabině z umělé hmoty, která požár přečkala, malou vizitku, na níž stálo: PLASTIMAT národní podnik Jablonec n. N., výroba gumožin, Dolní Kralovice a pár českých slovíček: forma, váha vlhká, formířka, kontrola, plán. Byl to můj první africký suvenýr.

Znovu kilometry fádní poště. Pak nás náhle zastaví chlapík, který měří dobré dva metry. Bělavou plátěnou tuniku má přepásanou širokým, pestře zbarveným koženým opaskem, na němž volně visí krátká dýka. On sám se opírá o dlouhou holi. Ačkoli je celým svým zjevem neobyčejný a okamžitě upoutává naši pozornost, nejpozoruhodnějším je jeho účes. V přední části hlavy má neupravenou kštici hustých vlnitých vlasů, od temene až k týlu mu visí hrozny malých, pečlivě upletených našedivělých copánků. Usuzujeme, že jde o Bišarína, příslušníka kdysi loupežného kmene. Jejich specialitou bylo přepadávání karavan. Vedle toho jsou známí nesmírnou péčí o vlasy. Napouštějí si je přepálenými tuky a potírají popelem. Jak jsme se mohli přesvědčit, zvyk se udržel dodnes. Náš Bišarín byl pastýř a chtěl s námi uzavřít obchod. Za půl libry byl ochoten postoupit nám jednu z pěkných ovcí svého stáda.

Abu Ramád – vesnice, kterou nenajdete na mapě

Dva kilometry odtud jsme přijeli na okraj vesničky Abu Ramád, kterou by kdokoli těžko hledal na mapě. Vyrostla okolo základny obchodní společnost NASSER, která se věnuje těžbě fosfátů. Nedůvěřivě se tvářící vesničané nás posílají na okraj osady do osvětleného dřevěného baráčku s verandou. Zřejmě na policejní stanici. Tam se nás ujímá vážný muž, oblečený do dlouhého zimního kabátu. Mimo něj bylo na verandě ještě několik postarších mužů, vesměs v bílých galábiích. Předložili jsme pasy a zeptali jsme se, kde to jsme. Policista nás vtáhl do své prosté kanceláře a tichým hlasem pošeptal: „Jste v Súdánu, ale těm venku to naříkejte, jsou to Arabové a myslí, že jsou v Egyptě.“ Jen stěží jsme zadržovali smích. Abu Ramád totiž leží na přeponě trojúhelníku, tvořeném sporným územím. Asi z poloviny Nubijské pouště vybíhá směrem k Bir Shalateinu, tedy na severovýchod, uměle vytvořená hranice, na mapách označovaná jako Administrative Boundary. Druhá hranice je myšlená čára probíhající od mysu Ras Hadarba u Rudého moře několik set metrů na západ až k Wádí Haifa. Ještě necelý den jízdy a jsme na hranicích Sjednocené arabské republiky a Súdánu doopravdy. Černo-bíle-červenou egyptskou vlajku se dvěma pěticípými zelenými hvězdami měníme za tří svislé pruhy zelené, žlutě a modré súdánské. Do Halaibu, vytouženého Halaibu, je to co by jeden kamenem dohodil.

Dobrý den, moře!

Halaib je vesnička malovaná v bílé, zelené a modré. Bílé jsou domky bez oken a galábie starých mužů na zápražích, zelené jsou palmy a jejich chladivý stín, modré je nebe a modré je moře, na jehož březích osada vyrostla.

Kontrola dokladů na policejní stanici a nákup chlebových placek nezabraly příliš času. Zato s vodou budou problémy. V doprovodu jednoho z vesničanů odjíždíme za Halaib. Tam pak více než hodinu nabíráme po způsobu místních obyvatel vodu do koženého vaku, který znovu a znovu spouštíme na dno studny. Náš průvodce střeží každý náš pohyb a kdykoliv přelijeme a pár kapek přijde nazmar, hlasitě, varovně sykne. Chápeme ho a snažíme se, jak nejlépe dovedeme.

Před pěti týdny jsme se rozloučili s Československem. Máme za sebou plavbu přes Středozemní moře, Alexandrii, cestu pouští přes Wádí Natrun, deset pilných dní v Káhiře, návštěvu Karnaku, Luxoru, pobyt v Asuánu a spoustu dalších kilometrů. Dohromady tedy pořádnou hromadu poznámek, faktického a fotografického materiálu a – upřímně řečeno – také trochu únavy. Před příjezdem do Chartúmu, hlavního města Súdánu, musí být většina poznámek zpracována. Deníky i časopisy čekají na slíbené reportáže. Ale to není jediné, co nás čeká. Řada podniků, které nás vybavily nejrůznějšími potřebami a výrobky, si kladla podmínky, abychom tyto výrobky fotografovali v typickém prostředí afrického kontinentu.

Rozhodujeme se tedy pro dvoudenní pobyt u Rudého moře. U moře, které jsem ve svých poznámkách před odjezdem odbyl několika studenými fakty: „Pánev R. m. je tektonická příkopová propadlina směru jihovýchod-severozápad. Teplota povrchových vrstev nad 32,5˚ Celsia, slanost nad 40 %, tedy enormní hodnoty. Jméno podle řasy Trichodesmium erythraeum (v období jejího silného rozmnožení zbarvuje jinak modrozelenou vodu do červena). Četné korálové útesy (viz Dobrodružství v Rudém moří a Svět ticha).“

Budiž. Teď stojím na břehu připomínajícím ztvrdlou kůrku domácího chleba barvou i vzhledem, pozoruji, jak se modrá vlna tříští o korálový útes a nejméně ze všeho myslím na to, že by tenhle koncert barev a šumu měl něco společného s nějakou příkopovou propadlinou. Nekonečný příval slaných bělavých chvostů přinášených na hřbetech vln, tišených ostře lomenou zátočinou mysu, mě doslova magnetizuje. Dobrý den, moře...

Druhé a poslední ráno u moře. Vstal jsem brzy, dřív než se rudá pecka slunce odpoutala z hladiny moře, a šel jsem daleko, daleko po pobřeží. Vyhýbal jsem se jen krabům, jejichž obřích klepet jsem se nepřestal bát. Miloval jsem v tu chvíli tenhle kousek světa, protože dal uzrát velmi starému a velmi krásnému snu. Snu o moři. Celé dva dny jsem ho naplňoval, aby nakonec přerostl ve smutek tohoto podivuhodného rána.

Když jsme odjížděli, stálo slunce už vysoko na obloze. Věděl jsem, že se sem už nikdy nevrátím...

Před námi je rozeklaná fantaskní krajina slepená z vyvřelin a bizarně rozpukaných kamenů. Ne náhodou nám připomíná krajinu jako vystřiženou z románu Raye Bradburyho. Po pravé ruce se znovu objevuje z planiny porostlé bodláky hradba kamení, pozvolna přecházející v hornatý masív. Velbloudů ubylo, zato chvíli co chvíli narazíme na stádo hubených černohnědých koz. Nikdo z nás si neumí představit, z čeho v této pustině žijí. Na začátku nepravidelné rolety, která je pro nás po dvacetikilometrovém kodrcání v hodině nepředstavitelným luxusem, nás staví nuzný, asi čtrnáctiletý chlapec s nastavenou dlaní. Dlaň a oči mluví za všechno, co by mohl říci, kdybychom se domluvili. Dělíme se s ním o sýr, cukr a kalorku. Nastavuje obě ruce, které má stejně jako nohy pokryté neošetřenými boláky... Až do Port Súdánu nikdo z nás nemluví.

Kdo se moc ptá...

Port Súdán, město o šedesáti tisících hlavách a nejdůležitější přístav republiky Súdán, nás uvítal dusným vlhkým povětřím. Zastavujeme před pečlivě udržovanou budovou v koloniálním slohu, v níž je sídlo Town Police Station. Zcela dobrovolně. Zvlášť tedy zdůrazňuji, že jsme nebyli vyzváni a že tedy vše, co se dělo, lze připsat na vrub naší iniciativě, která tehdy, na počátku velké africké cesty, byla přímo úměrná naší nezkušenosti. V Súdánu, stejně jako u nás doma, platí pořekadlo: Kdo se moc ptá, moc se dozví. To, co jsme se dozvěděli my, vypadalo zpočátku jako velká legrace, ale nakonec nás z toho bolela tři dny hlava. Súdánci totiž neuznávají mezinárodní karnet, a tak nás vyzvali, abychom složili za náš vůz kauci ve výši 5000 súdánských liber. Jinak prý musí zůstat vůz v Port Súdánu. A naopak, splníme-li jejich požadavek, můžeme ihned odjet. V kapse budeme mít listinu, na základě níž nám při opuštění země budou peníze opět beze zbytku vráceny. Zlatý voči, který by ty peníze někdy uviděly, konstatuje Jirka, což doprovází srdečný smích několika z nás.

Muž, na kterého jsme čekali, ředitel celnice, nebyl ochoten v našem případě udělat žádnou výjimku. Nezbývalo, než se telefonicky spojit s československým velvyslanectvím v Chartúmu. Musíte být trpěliví, povzbuzuje nás hlas na druhém konci drátu, když se dal seznámit se situací, v niž jsme se ocitli. Pak uvažoval nahlas: v pátek nikoho neseženeme, muslimové mají svátek. V sobotu se neúřaduje a neděle je neděle. Když nejdříve, tedy až v pondělí můžeme podniknout nějaká opatření. Ale ani to nelze zaručit. Právě byl totiž rozpuštěn parlament a v Chartúmu je víc než napjatá situace. Přesto v pondělí odpoledne zavolejte znovu. Uvidíme! A nedejte se otrávit!

Dobrý člověk Abdalmádžíd Abdalmúnim

V pátek jsme se tedy pokoušeli nedat se otrávit. V okamžiku, kdy se nám to přestávalo dařit, v sobotu v pravě poledne, si Viki vzpomněl, že má někde ve věcech dopis pro portsúdánského obchodníka pana Abdalmádžída Abdalmúnina. Napsal ho jeho synovec, student Vysoké školy zemědělské v Praze, náš známý Abdalwáhhab Abdalháfiz. Budete-li mít čas, určitě strýčka navštivte, říkal nám Abdalwáhhab ve svém pražském kolejním pokoji pár dní před naším startem. A tak jsme se nyní v žáru súdánského poledne ploužili na okraj města k rozlehlému domu, ukrytému za vysokou zdí. Pán domu, zavalitý čtyřicátník s přísným pohledem a dobrou anglickou výslovností, neskrývá překvapení. Chystá se právě obědvat, velmi by ho potěšilo, kdybychom přijali místo u jeho stolu. Přijali jsme. O deset minut později před neuvěřitelnými hromadami skopového, mísami ryb, salátů a hlavně vrchovatými talíři kašovitého špenátu zvaného muláh a placek kisra dávali jsme za pravdu pořekadlu, tvrdícímu, že cesta k srdci prochází žaludkem. Káva se skořicí, která byla podávána nakonec po ovoci, uzavřela dvouhodinový nezapomenutelný příběh. Malé nedorozumění, usoudil pan Abdalmadžíd, když slyšel o našem střetnutí s celníky a o našem přechodném domově na půdě policejního dvora. Pokusí se všechno urovnat, a to ještě dnes. Výsledek nám přijede oznámit. Určitě to dobře dopadne, řekl přesvědčivě a nikdo z nás neměl důvod mu v tu chvíli nevěřit. Ale nedopadlo, bohužel. „Strýčka“ to pěkně sebralo. Možná proto, že tím byla otřesena pověst jednoho z prvních mužů města, jímž se nám jevil bezpochyby. Ale možná proto, že se zklamal ve svém dobrém známém, řediteli celnice. Když se o den později dozvěděl, že náš velvyslanec v Chartúmu už vše zařídil a že díky tomu nám byly vráceny pasy a otevřena vrata dvora městského vězení, měl stejnou radost jako my.

Suakin – mrtvé město

Do Suakinu, starého přístavu, zapsaného navždy do dějin obchodu s černochy, jsme přijeli pozdě večer. Ani únava, která nás ten den pořádně poznamenala, nezabránila naší zvědavosti. Naopak, vlhce teplá noc leptala naše smysly. Mezi ruinami postříbřenými měsíčním svitem jsem prožil neopakovatelné okamžiky.

Časně zrána jsme se vrátili, abychom zachytili na filmový pás neobyčejný půvab města předhozeného zvůli slaného moře a horkého vzduchu.

Chodili jsme v přerůstající trávě bez cíle, obklopeni krásou, ale plni hořkého smutku. Barevné fotografie, které zde před několika lety zhotovil ve službách UNESCO český fotograf dr. Jaroslav Novotný, budou připomínat také lidskou lhostejnost. Protože toto jedinečné místo na kulturní mapě světa, dávno opuštěné jeho obyvateli, už zachránit nelze. Suakin není proslulý jen jako význačná křižovatka obchodu s „černým masem“ mezi jižním Súdánem, etiopským pomezím a Arábií. V devadesátých letech minulého století vstoupil do dějin Súdánu také jako jediné město, které dokázalo vzdorovat rychle se tehdy rozrůstajícímu mahdistickému hnutí. Mahdisté, kteří ovládli území od Rudého moře až po Wádí Halfu, nakonec podlehli Britům v proslulé bitvě u Omdurmánu v roce 1898. Starý rybář, kterého jsme v rozvalinách města potkali, nám pak ukázal místo, kde Angličané zajali jednoho z nejvýznamnějších vůdců celého povstání, Osmana Dignu. Na mladého poručíka Winstona Churchilla, který se pod vedením generála Kitchenera zúčastnil tříletého tažení podél Nilu a který měl svůj podíl na porážce mahdistů, se samozřejmě nepamatuje. Ale dobře ví, že se tehdy použilo nové strašlivé zbraně – kulometu.

Vzpomínky na válku uložil Winston Churchill v knížce The River War. Je skvěle napsaná, výborně se čte a zřejmě proto už vyšla v několika vydáních. V Chartúmu je k dostání téměř v každém bookshopu.

Když jsme opouštěli Suakin, bylo opět zamračené, smutné nebe. Před námi byl tvrdý terén známého průsmyku v Akkaba Pass, kam chodí umírat velbloudi, a za ním dlouhá prašná cesta k Chartúmu...

III. Na soutoku

Máme za sebou tvrdý, kamenitý terén stezek za průsmykem v Akkaba Pass. S pocitem úlevy odškrtáváme v itineráři další etapy cesty. Tentokrát je to Gebalt a Sinkat. Za soumraku přijíždíme do Tehamylamu a máme v úmyslu jít hned spát. Vyrazíme-li zítra ráno dřív než obvykle, mohli bychom být k večeru v Atbaře, odkud je to do Chartúmu něco málo přes tři sta kilometrů. Čáru přes rozpočet však znamená informace místního řidiče kamionu, který dlouho a zvědavě obhlížel naši tatru. Váš vůz je širší než most přes řeku Atbaru. Určitě neprojedete, řekl nám, a budete se muset vrátit. Jeďte raději přes Kassalu. Když viděl naše nedůvěřivé pohledy, dodal spěšně: Můžete mi věřit, jezdím mezi Chartúmem a Port Súdánem dvakrát – třikrát do měsíce a most mám dobře v oku. Poslechli jsme a místo na jihozápad jsme se ráno vydali přímo na jih.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Za džunglí je Lambaréné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.