Stáje ve Slunečném údolí – Pája a vysněný poník

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Olivia Tuffinová

Stáje ve Slunečném údolí – Pája a vysněný poník

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text Copyright © Olivia Tuffin, 2021

Illustrations Copyright © Jo Goodberry, 2021

This translation of Sunshine Stables – Poppy and the Perfect Pony is published by arrangement with Nosy Crow ® Limited

Translation © Drahomíra Michnová, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-253-5127-7 (1. vydání 2021)

ISBN e-knihy 978-80-253-5207-6 (1. zveřejnění 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5208-3 (1. zveřejnění 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5206-9 (1. zveřejnění 2021) (ePDF)

1. KAPITOLA

Pája si uhladila měkké jezdecké sako ze zeleného tvídu a obdivně se zhlížela v trochu zaprášeném zrcadle obchodu s jezdeckými potřebami. Líbilo se jí, jak jí zelená barva pěkně ladí k blond vlasům a modrým očím. Vypadalo to skvěle!

„Mami, podívej!“ zvolala. Maminka si soustředěně pročítala seznam věcí, které bude Pája potřebovat na jezdecký tábor, kde se bude s dalšími dětmi učit jezdit na ponících, a něco si v něm odškrtávala. Do odjezdu sice zbývaly dlouhé dva týdny, ale Pája se už nemohla dočkat, až bude mít všechno připravené!

„Ano, to je moc pěkné sako,“ přistoupila k ní Majda, majitelka obchodu. Pája ji dobře znala. Ráda se tu alespoň jednou týdně zastavila a prohlížela si sedla, pestrobarevné podsedlové dečky, přikrývky a všechny ostatní věcičky… a vdechovala tu zvláštní vůni obchodu. Majda byla milá a vždycky si s ní povídala. Když tu zrovna nikdo nebyl, dovolila Páje, aby si ledasco vyzkoušela, naučila se zacházet s uzdou, a taky jí občas nabídla horkou čokoládu.

„Ale takové sako se nosí na závody vyšší třídy,“ pokračovala Majda. „Myslím, že ho teď na farmě ve Slunečném údolí ještě nebudeš potřebovat.“

„Ano, je nádherné,“ připustila maminka a přistoupila k nim. Pohladila látku a pak se podívala na cenovku. Páje neuniklo, že se u toho trochu zamračila, a sevřel se jí žaludek. Znala ten pohled. „Ale Majda má pravdu, na tábor je moc luxusní.“

Pája přikývla.

„Tak jo,“ pípla smutně. Zařadí si sako na seznam svých přání, našetří si na něj a pořídí si ho na svůj první velký závod se Stříbrňákem!

„Jé, podívejte, co jsem našla!“ zvolala Majda vesele a položila na pult hromádku pestrého oblečení.

Pája se snažila tvářit nadšeně, když maminka ty věci rozložila a s pocitem úlevy si je prohlížela. Taky si všimla nápadných cedulek – všechny tyhle kousky byly

ve slevě. Křiklavě růžové rajtky kombinované se zelenou (na boku nohavic se klikatil divný ozdobný pruh). Červený svetr zdobily podkovy z lesklých třpytek… Pája byla mamince vděčná, že jí nakupuje výbavu na tábor. Věděla, že je jezdecké oblečení drahé, ale když maminka rajtky zvedla a prohlížela si je a pak souhlasně přikývla, Páje se sevřelo srdce. Doufala, že si pořídí rajtky kanárkově žluté, k nim boty z měkké kůže a béžové rukavice, jako to viděla u dívek ve svých knížkách o jezdectví.

„Vezmeme si to!“ prohlásila spokojeně maminka. „Díky, Majdo.“

„Výborně!“ Majda rajtky namarkovala. „Na tábor se budou hodit. Vím, že je tam vždycky spousta legrace, různých her a soutěží, taky vyjížďka na pláž. Přece bys tam nechtěla nosit takové přepychové sako.“ Podívala se s úsměvem na Páju.

Ta se také usmála a snažila se skrýt své zklamání.

„Jsou moc hezké. Děkuju.“

„Znáš Elenu Sandersonovou, které farma ve Slunečném údolí patří?“ zeptala se maminka Majdy.

„Elu?“ odpověděla Majda. „Elena se jí říkalo jenom na závodech. Ano, znám. Je moc fajn. Víš, že závodila na velkých dostizích v Badmintonu? Na jejím táboře se ti bude líbit, uvidíš.Všichni jsou tam vždycky spokojení. Byl to od ní skvělý nápad, že se do toho pustila.“

Páje se trochu zvedla nálada. Na tábor pořádaný místní jezdeckou školou se těšila už několik měsíců – přece si to teď nezkazí kvůli nějakým růžovým rajtkám.

Maminka si povídala s Majdou a do obchodu vešla další dívka s maminkou. Byla trochu vyšší než Pája, vlasy měla vyčesané do ohonu přehozeného přes rameno. Její maminka také držela v ruce seznam věcí k nákupu. Ta holka k Pájině úděsu zamířila přímo k tvídovému saku. K jejímu saku! Oblékla si ho na tričko a otáčela se před zrcadlem.

„Krásné,“ pochválila dceru maminka. „Dej ho do košíku.“

Když obě přišly k pokladně, v košíku přibylo ještě několik červených stuh do vlasů a nádherná zlatá kravata. Pája popadla své růžové rajtky a bleskově je strčila do tašky. Doufala, že si jich ta holka nevšimla. Červený svetr s podkovami ale už schovat nestihla. Holka položila krásné tvídové sako na pult, trošku ho uhladila, pak se štítivě dvěma prsty dotkla toho hrozného svetru a zatvářila se, že se jí z něj dělá úplně špatně.

„Ještě sis tu zapomněla tohle,“ obrátila se k Páje a nakrčila nos.

„Díky,“ zamumlala Pája a nacpala svetr do tašky, až se vydouvala. Chtěla něco říct, třeba že se jí to sako taky hrozně líbí, ale nakonec jen sklopila hlavu a spěchala za maminkou.

Cestou domů si v autě vyndala z tašky ohmatanou knihu Škola jezdectví, kterou dostala před několika lety k Vánocům od babičky. Pročítala si ji denně, dokonce si ji brala i do školy a o přestávkách se z ní učila.

Nalistovala svou oblíbenou stránku s fotkou štíhlé dívky na hřbetě toho nejkrásnějšího šedého poníka, tolik podobného Stříbrňákovi. Jezdkyně měla na sobě tvídové sako, přesně takové, jaké Pája viděla v obchodě, smetanově bílé rajtky a boty lesknoucí se jako sklo. Žádné klikaté pruhy nebo podkovy ze třpytek. Když Pája snila o svém šedém poníkovi, nepředstavovala si, že na něm bude sedět v růžových rajtkách. Když ve svých představách uháněla na Stříbrňákovi, boty i oblečení měla vždy dokonalé, jako ta jezdkyně na fotce.

„Přijdeš odpoledne na hřiště?“ zeptala se vesele Evča, Pájina nejlepší kamarádka, a pak se do ní zavěsila. Děvčata scházela ze schodů před školou, sluníčko svítilo a bylo teplo. Zvonění už ohlásilo konec školního roku a před Pájou se prostíraly letní prázdniny, plné lákavých příslibů a dobrodružství s poníky. Nemohla se dočkat!

Zavrtěla hlavou. Na hřišti, kam všichni po vyučování chodili, byla vždycky zábava, ale Páju to táhlo někam jinam.

„Někdy jindy,“ slíbila kamarádce.

„Jdeš k poníkům?“ Evča se chápavě usmála. Pája přikývla, objala ji na rozloučenou a spěchala pryč.

Šedý poník čekal na obvyklém místě, jak Pája už zdálky viděla, když se netrpělivě hnala svou známou cestičkou. Každý den se pásl ve velkém výběhu farmy ve Slunečném údolí. Farma se nacházela na kraji města a právě tam se pořádaly ty oblíbené letní jezdecké tábory.

„Ahoj, ty můj kluku!“ Pája odložila batoh, natáhla ruku a pohladila Stříbrňákovi hedvábnou chocholku nad čelem. Když ucítila na tváři jeho teplý koňský dech, usmála se.

„Už brzy na táboře!“ Naklonila se přes ohradu a šedý poník ji láskyplně zlehka kousl do ohonu. „Já vím, že mi tě Ela přidělí! Budeme spolu cválat a skákat, stane se z nás skvělá dvojka. Ty a já, navždycky.“ Dala mu pusu na růžový čumák a poník zastřihal ušima, jako by jí rozuměl. Pája sice nevěděla, jak se poník opravdu jmenuje, ale jméno Stříbrňák se k němu dokonale hodilo a vždycky k ní přišel, když na něj takhle zavolala. Byl to ten nejkrásnější šedý poník. Ve skutečnosti byl skoro bílý a Pája věděla, že se takovým koním správně říká bělouš.

Seznámili se náhodou.

Jednoho podvečera, když se slunce pomalu klonilo k západu, se Pája vracela domů jinou cestou než obvykle a on tam stál, jako by se vynořil ze snu. Hleděl přes ohradu, uši nastražené. Jako by na ni čekal. Od toho dne chodila domů už jen tudy. Ve škole na tohohle krasavce celý den myslela, kreslila si do sešitu jeho obrázky, o polední přestávce o něm skládala básničky, plánovala si, jak na něm poprvé pojede jako ta holka z knížky Škola jezdectví.

Měli mezi sebou zvláštní pouto. Pája ho někdy hladila a vyprávěla mu, jak se celý den měla, jindy se jen tak natáhla do trávy a dívala se, jak se poník pase, jak líně odhání ocasem mouchy. Nikdy mu nedávala žádné pamlsky, protože ji Ela, která se na pastvině občas objevila také, požádala, aby to nedělala. Pája věděla z knížek, že příliš mnoho pamlsků může u koně vyvolat koliku. Při představě, že by Stříbrňák onemocněl, se jí vždycky obavami rozbušilo srdce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stáje ve Slunečném údolí – Pája a vysněný poník.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.