Tajomstvo
Agathy Christie

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Marie Benedict

Tajomstvo Agathy Christie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ZAČIATOK

List sa trepoce na stole takmer v súlade s ozvenou topánok, ktoré klopkajú po podlahe. Tam a späť, tam a späť kráčajú nohy a hrubý listový papier sa chveje v rovnakom rytme. Čierne špicaté slová na slonovinovej stránke akoby ožili a pulzujú s každým ťažkým dopadom chodidla.

Ako chceš, aby sa tento príbeh skončil? Mne sa zdá, že máš na výber dve cesty: prvá zahŕňa hladšie pristátie než druhá, aj keď na žiadnej z nich sa nezaobídeš bez hŕč a modrín. Tieto malé zranenia sú jednoducho nutným dôsledkom celého cvičenia, ako už určite vieš. Alebo som Ťa precenila a Tebe ušla podstata? Na tom nezáleží. Svoj cieľ – ktorý Ti nepochybne príde úplne neprijateľný – dosiahnem bez ohľadu na Tvoju vnímavosť. Oslobodiť sa z okov Tvojej kritiky a priestupkov bude slastný dôsledok Tvojej nečestnosti, dôsledok, ktorý ti nikdy nezišiel na um. Lebo pre Teba boli vždy dôležité iba vlastné potreby a túžby. Ja som sa nikdy nedostala do popredia Tvojej mysle, nebola som tam ani na začiatku, aj keď mi stále dohovárali, že Ty máš byť vždy v popredí mojej pozornosti.

V miestnosti, v ktorej je tma napriek skorej rannej hodine, zavládne ešte väčšia čiernota. O sekundu neskôr sa pre poryv vetra rozletí zľahka zatvorené okno, ktoré však nebolo zaistené na západku, a papiere listu zletia zo stola na koberec. Tma zahalí slová, až kým sa neozve hrmenie – aké príhodné a typické, že dnes je temná búrková noc, pomyslí si príjemca listu – a blesk zrazu osvetlí celú izbu. A slová o sebe dajú opäť vedieť.

Pokračuj ďalej v čítaní a pozorne sa riaď mojimi pokynmi, ak si chceš zvoliť bezpečnú prvú cestu a záruku jej konca. Nebude to ľahké. Musíš sa jej obetavo oddať, aj keď je kamenistá a nájdu si Ťa na nej pochybnosti a hanba. Tento príbeh sa pre nás všetkých skončí dobre iba vtedy, ak sa budeš na každej križovatke riadiť mojimi pokynmi.

PRVÁ ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

RUKOPIS

12. októbra 1912
Ugbrooke House, Devon, Anglicko

Dokonalejšieho muža by som nikdy neopísala.

„Kašlite na tanečný poriadok,“ zašepkal mi hlas, keď som prechádzala davom na tanečný parket. Kto by sa niečo také odvážil povedať? A obzvlášť teraz, keď som bola zavesená do Thomasa Clifforda, vzdialeného príbuzného hostiteľov lorda a lady Cliffordovcov z Chudleigh, ktorý sa stal stredobodom pozornosti všetkých nezadaných dám na bále v Ugbrooke House.

Aké bezočivé, pomyslela som si, ba až drzé. Predstavila som si scénu, keby ten hlas začul aj môj tanečný partner. Ešte horšie by bolo, keby môj tanečný partner bol ten pravý – môj Osudový, ako sme s kamarátkami nazývali potenciálnych manželov – a tento hlas by ho rozptýlil. No aj tak mi po tele prešli zimomriavky a v duchu som uvažovala, kto by si trúfol byť taký opovážlivý. Obrátila som sa za neznámym hlasom, ale po sále sa rozľahli tóny Elgarovej prvej symfónie a môj spoločník ma vtiahol do tanca.

Ako sme tancovali valčík, pokúsila som sa identifikovať muža v zástupe lemujúcom rozľahlý parket. Mamička by ma pokarhala, že sa nesústredím na mladého pána Clifforda, ale z klebiet som vedela, že tento žiaduci džentlmen s dobrými konexiami si potrebuje vziať dedičku, a tak o mňa nemôže mať vážny záujem. Bola som takmer na mizine, mohla som mu ponúknuť iba vilu Ashfield, ktorú raz zdedím, no túto nehnuteľnosť by mnohí považovali skôr za prekliatie než dar, predovšetkým preto, lebo mi chýbali prostriedky, aby som sa o sídlo postarala, a ustavične v ňom bolo čo opravovať. Pán Clifford nebol premrhaná príležitosť. No nepochybovala som, že príležitosť sa mi ponúkne sama. Vari nemáme my dievčatá všetky rovnaký údel? Dať sa uchvátiť mužom a potom zmiesť osudom?

V kúte pozlátenej miestnosti postávali desiatky mužov vo večerných oblekoch, ale ani jeden z nich nepôsobil ako pravdepodobný kandidát takej drzej pozvánky do tanca. Až kým som ho nezbadala. Na vonkajšom okraji tanečného parketu stál muž so svetlými vlnitými vlasmi a prebodával ma pohľadom. Ani raz som ho nevidela zabratého do rozhovoru s niektorým z džentlmenov, nezazrela som ho ani odvádzať dámu na parket. Pohol sa len vtedy, keď podišiel k orchestru, aby sa porozprával s dirigentom, a potom sa vrátil na svoje miesto v kúte.

Zazneli posledné akordy a pán Clifford ma odviedol naspäť k drahej priateľke Nan Wattsovej, ktorá bola celá zadychčaná, lebo sa na parkete rýchlo točila s červenolícim známym jej rodičov. Len čo orchester spustil ďalšiu skladbu, po Nan si prišiel zdravo vyzerajúci mladý džentlmen a ja som sklopila zrak k tanečnej knižočke, ktorá mi visela zo zápästia na červenej hodvábnej stužke, aby som zistila, s kým tvorím tanečný pár tentoraz.

Na ruke sa mi však zjavila niečia dlaň. Zdvihla som zrak a zahľadela som sa do prenikavých modrých očí muža, ktorý na mňa predtým zízal. Inštinktívne som sa mu vytrhla, ale nejakým zázrakom sa mu podarilo stiahnuť mi tanečný poriadok zo zápästia a prepliesť si so mnou prsty.

„Aspoň na jednu pieseň zabudnite na tanečný poriadok,“ požiadal ma hlbokým chrapľavým hlasom. Spoznala som v ňom drzého mládenca spred niekoľkých minút. Nemohla som uveriť, čo odo mňa chce, a šokovalo ma, že mi vzal tanečný poriadok. Dovoliť inému mužovi, aby sa predbehol v tancovaní, sa jednoducho nepatrilo, a to ani v prípade, ak sa niekomu knižočka stratila.

Zdalo sa mi, že počujem osobité akordy známej melódie od Irvinga Berlina. Zneli ako zo skladby Alexandrov Ragtime Band, ale tušila som, že sa mýlim. Lord a lady Cliffordovci by orchester nikdy nepožiadali, aby zahral taký moderný kúsok. Vlastne som sa nazdávala, že takáto odchýlka od štandardného protokolu by ich rozzúrila; tu boli na dennom poriadku klasické symfonické skladby spolu s pomalými tancami, ktoré sa postarali o to, aby v mladých nezahorela túžba.

Muž sledoval výraz mojej tváre, ako som sa započúvala do hudby. „Dúfam, že máte rada Berlina,“ venoval mi nepatrný samoľúby úsmev.

„To ste dohodli vy?“ opýtala som sa prekvapene.

Pery sa mu roztiahli do zarazeného úsmevu, na lícach sa mu zjavili jamky. „Začul som, ako ste priateľke hovorili, že túžite po súčasnejšej hudbe.“

„Ako sa vám to podarilo?“ Ohromoval ma nielen trúfalosťou, ale aj odhodlaním. Bolo to, nuž, lichotivé. Ešte nikdy pre mňa nikto neurobil také grandiózne gesto. Ani jeden z tých úbohých nápadníkov, s ktorými sa ma matka snažila dať dokopy v Káhire, keď ma pred dvomi rokmi uviedli do spoločnosti. Museli sme siahnuť po tejto možnosti, lebo uvedenie do spoločnosti v Londýne – nespočetné množstvo módnych rób, zúčastňovanie sa na večierkoch a ich organizovanie a suma za prenájom mestského domu na celú sezónu – bolo na mamičkine ochudobnené pomery pridrahé. Dokonca ani drahý Reggie, ktorého som celý život vnímala ako láskavého staršieho brata svojich drahých priateliek sestier Lucyových a z ktorého sa nedávno stal viac než rodinný priateľ, sa na čosi také nepodujal. S Reggiem sme sa dohodli – medzi sebou aj v rámci rodín –, že naše životy a rodiny jedného dňa spojí manželstvo. Beztvaré manželstvo bez lásky, no aj tak.

V kontexte tohto nápadného dvorenia mi však náš dohodnutý zväzok pripadal ako pokojná, ale i nudná záležitosť.

„Záleží na tom?“ opýtal sa.

Zrazu som sa cítila veľmi nesmelá. Sklopila som zrak k podlahe, líca mi zahoreli a pokrútila som hlavou.

„Dúfam, že si so mnou zatancujete,“ dodal hlboko a neochvejne.

Aj keď v mysli som počula mamičkin hlas, ktorý ma vystríhal, aby som netancovala s mužom, s ktorým ma nik náležite nezoznámil, a radšej som ani neuvažovala nad tým, ako sa mu podarilo zohnať pozvánku na bál v Ugbrooke House a že mi zničil tanečnú knižočku, súhlasila som: „Áno, zatancujem.“

Veď aký nebezpečný by mohol byť jeden tanec?

DRUHÁ KAPITOLA

DEŇ PO ZMIZNUTÍ

Sobota, 4. decembra 1926
Hurtmore Cottage, Godalming, Anglicko

Precíznosť prestretého stola s raňajkami u Jamesovcov v ňom podnecuje zmysel pre správnosť a spokojnosť, ktorý takmer nepocítil, odkedy sa vrátil z vojny. Lesklý príbor leží vedľa porcelánu značky Minton, každý predmet je svedomito vyrovnaný v súlade s ďalším. Taniere s jemne vygravírovaným vzorom – zdá sa mu, že sa volá grasmere – sú položené presne päť centimetrov od okraja stola a zlatý klinec – skromná, ale zato elegantná kytica zo sezónnej cezmíny a z ihličnatých vetvičiek – stojí presne v strede. Bože, pomyslí si, toto je poriadok, ktorý upokojí každú myseľ.

Prečo nie je jeho dom v takom dokonalom stave? Prečo v ňom musí neustále čeliť nedostatku dôkladnosti, emóciám a potrebám jeho obyvateľov? Pri týchto myšlienkach v ňom vykvitne pocit oprávneného rozhorčenia.

„Mali by sme si pripiť,“ vyhlási jeho hostiteľ Sam James a kývne manželke Madge. Tá sa obráti, aby dala signál slúžke v uniforme, ktorá siahne po fľaši šampanského, čo sa chladilo v krištáľovom vedierku na príborníku.

„Archie, chceli sme si pripiť na vaše plány už včera večer, ale nečakaná návšteva reverenda…“ pustí sa do vysvetľovania Madge.

Po Nancinej tvári sa rozleje ružový rumenec, a hoci vyzerá s horiacimi lícami pôvabne, Archie chápe, že za jej rozpaky môže pozornosť, ktorú venujú Jamesovci ich situácii. Chce ju upokojiť, zdvihne ruku a prehodí: „Oceňujem toto gesto, drahá Madge, ale nie je potrebné.“

„Prosím, Archie.“ Madge sa nedá odbiť. „Tešia nás vaše plány. A nebudeš mať dosť príležitostí na oslavy.“

„Trváme na tom,“ pritaká Sam.

Protestovať ďalej by bolo neslušné, čo Nancy bezvýhradne chápe. Spája ich zmysel pre dobré spôsoby a to sa mu na nej veľmi páči. Aspoň vďaka tomu predchádza potrebe použiť pevnú ruku, ktorá by ju naviedla k poriadnosti, hoci v iných oblastiach života sa k nej uchyľuje pričasto. Najmä vo svojej domácnosti.

„Sam a Madge, ďakujeme vám. Vaša podpora pre nás znamená všetko,“ odvetí. Nancy súhlasne prikývne.

V krištáľových pohároch sa zaleskne medová tekutina, keď do nich slúžka naleje šampanské. Len čo doleje posledný pohár, ktosi zaklope na dvere do jedálne.

„Prepáčte, že vás ruším, pane,“ zavolá cez zatvorené dvere ženský hlas s výrazným vidieckym prízvukom, „ale plukovník má telefonát.“

Archie si vymení spýtavé pohľady s Nancy. Nečakal telefonát tak skoro, ak vôbec, najmä preto, lebo si dal veľmi záležať, aby nikto nevedel, kde strávi víkend. Mal na to očividný dôvod. Nancy odloží pohár a jemne sa dotkne jeho lakťa ponad naškrobený plátenný obrus. Potichu tak dá najavo, že aj ona má obavy, kto mu volá.

„Ospravedlňte ma,“ kývne hostiteľom, ktorí položia poháre na šampanské späť na stôl. Vstane, zapne si gombíky na saku a sebavedomo pokynie Nancy, aj keď sa tak vôbec necíti. Vypochoduje z jedálne a potichu za sebou zavrie dvere.

„Tadiaľto, pane,“ vedie ho slúžka. Nasleduje ju do neveľkej miestnosti zastrčenej pod zložito vyrezávaným hlavným schodiskom v Hurtmore Cottage, čo je vskutku nevhodné označenie pre taký veľkolepý domov. Tam ho čaká telefón so slúchadlom položeným na stole.

Posadí sa na stoličku za stôl, pritisne si slúchadlo k uchu a mikrofón k perám. No neprehovorí, kým za ním slúžka nezatvorí dvere.

„Haló?“ Nepáči sa mu, ako neisto znie jeho vlastný hlas. Nancy si nad všetko ostatné cení jeho sebavedomie.

„Prepáčte, pane. Tu Charlotte Fisherová.“

Čo to, dopekla, Charlotte napadlo, že mu sem volá? Zdôveril sa jej s informáciou o Hurtmore Cottage a vážne ju napomenul, aby to nikomu nespomínala. Aj keď urobil za posledné mesiace všetko možné, aby od rodinnej sekretárky a guvernantky vydrankal láskavosť – veril, že je potrebná, aby všetko prebehlo hladko ako po masle –, teraz sa s ňou nemazná a ani sa nesnaží potlačiť hnev zaznievajúci v jeho hlase. Dočerta s dôsledkami! „Charlotte, domnieval som sa, že som ti jasne prikázal, aby si ma tu nekontaktovala. Môžeš sa so mnou spojiť len v prípade extrémne naliehavej situácie.“

„Nuž, plukovník,“ zajaká sa, „stojím vo vstupnej hale sídla Styles vedľa strážnika Robertsa.“

Charlotte sa odmlčí. Naozaj si myslí, že zmienka o prítomnosti policajta v Archieho dome bude stačiť na vysvetlenie? Čo chce, aby na to povedal? Charlotte čaká na jeho reakciu a v tichu, ktoré sa rozhostí, ho naplní hrôza. Nenachádza žiadne slová. Čo sekretárka vie? A čo je ešte dôležitejšie, čo vie strážnik? Každé slovo mu pripadá ako pasca, do ktorej sa môže lapiť.

„Pane,“ ozve sa Charlotte, keď Archie nereaguje, „verím, že táto situácia sa dá považovať za extrémne naliehavú. Vaša manželka zmizla.“

TRETIA KAPITOLA

RUKOPIS

12. októbra 1912
Ugbrooke House, Devon, Anglicko

Zkruhov hýrivcov sa zdvihol prekvapený šepot, keď rozoznali skladbu Irvinga Berlina. Kým starší hostia si očividne neboli istí, či sa sluší tancovať na takú modernú pieseň, môj tanečný partner nezaváhal a vytiahol ma na parket. Pustil sa rovno do odvážneho onestepu a mladšia skupina tanečníkov nás napodobnila.

Bez komplikovaných krokov valčíka, vďaka ktorým sú telá tanečníkov v dostatočnej vzdialenosti, som mala pocit, že sme až príliš blízko. Takmer som si želala, aby som mala na sebe starodávnu róbu s brnením v podobe korzetu. Pri pokuse vytvoriť medzi sebou a týmto veľmi trúfalým neznámym akú-takú, hoci aj neprirodzenú bariéru, som sa zahľadela kamsi ponad jeho plece. On však nespúšťal zrak z mojich očí.

Za normálnych okolností som so svojimi tanečnými partnermi viedla nenútený rozhovor, ale tentoraz nie. Čo mám povedať takémuto chlapíkovi? Napokon prerušil ticho sám. „Ste ešte krajšia, než vás opísal Arthur Griffiths.“

Nevedela som určiť, ktorá časť jeho poznámky ma ohromila väčšmi: či skutočnosť, že tento výnimočný muž pozná tú istú osobu čo ja, alebo to, že má drzosť nazvať ma „krásnou“, aj keď nás nikto oficiálne nepredstavil. Spoločnosť, v ktorej som sa pohybovala, sa riadila prísnymi pravidlami slušného správania a i keď sa tieto nevyslovené zásady v posledných rokoch trochu uvoľnili, takáto priamočiara poznámka o mojom zovňajšku na úvod sa vymykala aj tým najuvoľnenejším spoločenským pravidlám. Ak mám byť úprimná, jeho otvorenosť bola vítaná zmena, ale dievčatám ako ja by sa priamočiarosť nemala pozdávať. Dal mi na výber z dvoch možností – buď kvôli jeho bezočivosti nahnevane odpochodujem, alebo ju úplne odignorujem.

Keďže tento muž ma zaujal aj napriek svojim faux pas, vybrala som si druhú možnosť a láskavo som sa opýtala: „Poznáte Arthura Griffithsa?“ Syn miestneho vikára bol i môj priateľ.

„Áno, obaja sme v Kráľovskom poľnom delostrelectve a slúžime spolu na základni v Exeteri. Keď zistil, že sa dnes nemôže zúčastniť na bále pre služobné povinnosti, požiadal ma, aby som šiel namiesto neho a vyhľadal vás.“

Ach, nuž, tým sa mnohé vysvetľuje, pomyslela som si. Pozrela som mu do očí a zistila som, že majú pozoruhodný jasnomodrý odtieň. „Prečo ste ho nespomenuli hneď?“

„Nevedel som, že to bude treba.“

Nepoznamenala som, že každý mládenec z dobrej rodiny vie, ako sa poriadne predstaviť a spomenúť spoločných známych. Namiesto toho som siahla po nemastnej-neslanej reakcii: „Arthur je fajn človek.“

„Poznáte ho dobre?“

„Nie veľmi dobre, ale je príjemný spoločník. Zoznámili sme sa, keď som bývala s Mathewsovcami v Thorp Arch Hall v Yorkshire, a ihneď sme si porozumeli.“

Môj tanečný partner – ktorý sa stále nepredstavil – neodpovedal. To ticho mi liezlo na nervy, preto som dodala: „Je dobrý tanečník.“

„Znie to, akoby ste boli sklamaná, že som tu namiesto neho ja.“

Rozhodla som sa, že zistím, či mu dokážem zlepšiť náladu. „Nuž, pane, toto je náš prvý tanec. A keďže ste ma zbavili tanečného poriadku, možno ešte dostanete šancu presvedčiť ma, že ste tiež dobrý tanečník.“

Zasmial sa, hlboko a nahlas. Ako ma točil po parkete okolo známych tvárí Wilfredovcov a Sinclairovcov, pridala som sa k nemu a chichotali sme sa spolu. Mala som pocit, že sme iní ako tí, čo nás obklopujú. V niečom sme boli voľnejší. Živší.

„Presne to mám v pláne,“ odvetil.

Posmelená som sa ho opýtala: „Čomu sa venujete ako dôstojník v Exeteri?“

„Lietam.“

Stuhla som. Momentálne sa šiel každý zblázniť z lietania a ja tancujem práve s pilotom. Bolo to príliš vzrušujúce. „Lietate?“

Očerveneli mu líca, všimla som si to aj pri tlmenom svetle v tanečnej sále. „Nuž, teraz pôsobím ako delostrelec, aj keď som dvestoštyridsiaty piaty kvalifikovaný letec Británie. Onedlho však vstúpim do novovytvoreného oddielu Kráľovských vzdušných síl.“ Jeho široká hruď sa pri tom vyhlásení trochu nafúkla.

„Aké je to tam hore? Na oblohe.“

Prvý raz odtrhol pohľad od mojich očí a zdvihol ho k stropu s freskami, akoby medzi dômyselne znázornenými falošnými nebesami s hojnosťou cherubínov videl skutočnú oblohu. „Vzrušujúce aj čudné byť tak blízko oblakov a vidieť svet pod sebou taký miniatúrny. A zároveň celkom hrôzostrašné.“

Zachichotala som sa. „Nedokážem si to ani predstaviť, hoci by som to túžila vyskúšať.“

Modré oči mu potemneli, zrazu znel vážnejšie: „Nevybral som si lietanie kvôli vzrušeniu, slečna Millerová. Keby nastala vojna – a myslím, že čoskoro jedna príde –, lietadlá zohrajú rozhodujúcu úlohu. Mám v úmysle stať sa neodlúčiteľnou súčasťou vojenského úsilia, kľúčovým kolieskom v obrovskej vojnovej mašinérii. Pomôcť Anglicku, samozrejme, ale ovocie mojej práce sa dostaví aj neskôr, keď si budem budovať kariéru. Keď sa lietadlá stanú dôležitou súčasťou našej ekonomiky.“

Jeho zápal ma dojímal rovnako ako odvážny prístup. Líšil sa od všetkých mužov, s ktorými som sa doposiaľ stretla, či už doma v Devone, alebo v zahraničí v Egypte. Zdalo sa mi, akoby som nemohla lapiť dych, a to nielen z rýchleho tempa onestepu.

Zazneli posledné tóny skladby Alexandrov Ragtime Band a ja som prestala tancovať. Odtiahla som sa od neho, no on ma chytil za ruku. „Zostaňte so mnou na tanečnom parkete. Ako ste sama poznamenali, už nemáte tanečný poriadok. Ste voľná.“

Zaváhala som. Chcela som si s ním znovu zatancovať a pustiť sa do riešenia tajomstva tohto nezvyčajného muža, túžila som po tom viac než po čomkoľvek inom. No v hlave ma ostro kritizovala mamička, karhala ma a napomínala, akú nevhodnú správu by som vyslala do sveta, keby som si zatancovala s tým istým džentlmenom dvakrát po sebe, hoci som už mala dohodnutý tanec s niekým iným.

„Iba pod jednou podmienkou,“ odvetila som.

„Želajte si hocičo, slečna Millerová. Čokoľvek.“

„Prezraďte mi svoje meno.“

Opäť očervenel, lebo si uvedomil, že pre všetky odvážne gestá, ktorými sa ma snažil zaujať, úplne zabudol na základy slušného správania. Hlboko sa mi poklonil a predstavil sa: „Veľmi rád vás spoznávam, slečna Millerová. Volám sa nadporučík Archibald Christie.“

ŠTVRTÁ KAPITOLA

DEŇ PO ZMIZNUTÍ

Sobota, 4. decembra 1926
Hurtmore Cottage, Godalming, Anglicko a Styles, Sunningdale, Anglicko

„Je všetko v poriadku?“ opýta sa Sam po Archieho návrate do jedálne.

Aj keď už vymyslel odpoveď na túto nevyhnutú otázku, Archie sa zakoktá, keď ho vyzvú, aby ju predniesol. Nikdy sa mu neklamalo ľahko, aj keď udalosti poslednej doby mu poskytli hojnosť možností na nácvik. „Ach, hm, ide o moju matku. Obávam sa, že ochorela.“ Kým stihne objasniť situáciu, Madge zalapá po dychu. Zdvihne ruku a ubezpečí ju: „Lekár povedal, že nejde o nič vážne. No mama ma žiada, aby som prišiel, takže musím odísť.“

Sam prikývne. „Je to tvoja povinnosť.“

„Nuž, ak nejde o nič vážne, mohla by u nás zostať Nancy na obed?“ opýta sa Madge. Spamätala sa z obáv o Archieho matku a teraz nesmelo hľadí na priateľku. „So Samom ju tu radi uväzníme na niekoľko partičiek whistu.“

„Nevidím dôvod, prečo by nemohla zostať,“ poznamená Archie a potom venuje Madge a Nancy čosi, čo má ďaleko od skutočného úsmevu. Rozkošná, nenáročná a prívetivá Nancy v bledomodrých šatách si zaslúži veselé, bezstarostné popoludnie s priateľkou.

„Vrátiš sa sem na večeru?“ zaujíma sa Sam. Archie zacíti váhu sklamania Jamesovcov. Preukázali mu láskavosť, že naplánovali tento víkend, a on im zmaril toto veľkolepé gesto. Pochybuje, že by to preňho urobil niekto iný.

„Zavolám vám, aby som dal vedieť, či je to možné. Ak nie…“ Archie sa odmlčí, neistý, čo má dodať. Netuší, čomu bude čeliť v Stylese, nevie, k čomu sa dopátrala polícia, a nemôže sa pripraviť na každú eventualitu. Pravdupovediac si ešte nedovolil zvážiť všetky eventuality.

Sam ho zachráni. „Nemusíš si robiť starosti, starec. Ak sa nebudeš môcť večer vrátiť, odprevadíme Nancy domov.“

Zaplaví ho vďačnosť a obíde stôl, aby priateľovi podal ruku. Len čo sa ich prsty dotknú, ozve sa klopanie na dvere.

„Zase? Tá prekliata slúžka,“ podráždene zašomre Sam a potom zakričí: „O čo ide tentoraz?“

„Pane, pri dverách stojí policajt,“ oznámi slúžka cez štrbinu dverí.

Archiemu sa zdvihne žalúdok. Vie, teda aspoň si myslí, že vie, prečo polícia čaká pri predných dverách Jamesovcov.

„Čože?“ Sam by sa nezatváril ohromenejšie, ani keby ho slúžka informovala, že jeho milovaný foxhound sa spontánne zmenil na pudlíka. Policajti majú na starosti šlamastiky medzi bezvýznamnými robotníkmi, nemali by klopať na dvere vidieckych sídiel.

„Áno, pane, policajt. Chce sa stretnúť s plukovníkom.“

„Prečo?“

„To odmieta prezradiť. Len dookola opakuje, že ho chce vidieť.“

Poníženie, že ho povoláva policajt – obzvlášť pri jeho klamstve o matkinom stave –, takmer zatieni samotné obavy z toho, prečo sa s ním chce stretnúť. Čo si o ňom Madge so Samom pomyslia? Ako im to vysvetlí? A ako to vysvetlí Nancy?

Keď sa náhli po ceste, jeho auto Delage sa dostane kvôli kameňu do šmyku a takmer pritom stratí z dohľadu policajné auto, ktoré má nasledovať. Chvíľkové odlúčenie od druhého vozidla mu zaseje do mysle semienko ľahkomyseľnosti. Odrazu začne mať zajačie úmysly. Čo keby sa pobral opačným smerom a vyhol sa situácii v Stylese? Dostihla by ho polícia?

Nie, postaví sa zaslúženému trestu ako chlap. Bez ohľadu na to, ako odsúdia jeho činy, nechce, aby o ňom kolovali klebety, že je muž, ktorý sa vyhýba povinnostiam a uteká od svojich chýb.

Nasleduje policajné auto a zabočí na známu príjazdovú cestu vedúcu k jeho domovu. Kúdol prachu z úradného vozidla mu na sekundu zatieni výhľad, no len čo sa prach usadí, zbadá pred sebou tudorovské vežičky sídla Styles. Sú takmer rovnako impozantné, ako keď ich videl prvý raz. Koľko sa toho odvtedy zmenilo, pomyslí si a vytesní tú myšlienku z hlavy.

Archie vie, že sa musí nejakým spôsobom pevne chopiť tejto situácie. Možno pomôže, ak sa bude správať tak, ako sa na majiteľa sídla Styles patrí. Preto nepočká, kým policajt vystúpi zo svojho auta, prepochoduje okolo ostatných policajných vozidiel zaparkovaných na príjazdovej ceste a zamieri priamo k trochu pootvoreným predným dverám. Keď ich potisne, prekvapene zistí, že ani jeden z policajtov v čiernych uniformách, čo sa zhromaždili v kuchyni ako roj vražedných včiel okolo kráľovnej, si ho nevšíma. Archie si uvedomí, že dostal jedinečnú príležitosť zhodnotiť situáciu, kým prehovorí.

Preletí pohľadom po dlhom mahagónovom stole, ktorý lemuje pravú stenu vstupnej haly, aby zistil, či na striebornom podnose neleží nejaká navštívenka. Je prázdny, ale všimne si čosi nezvyčajné. Spod podnosu vytŕča roh slonovinovej obálky – presne také používa jeho manželka.

Ešte raz pozrie na policajtov; pozorne počúvajú dôrazný, no zvláštne tlmený hlas muža, ktorého nevidí – nepochybne ide o ich nadriadeného. Archie vytiahne obálku spod strieborného podnosu, potom zľahka vykročí do svojej pracovne a potichu za sebou zatvorí dvere.

Vezme si zo stola nôž na listy so slonovinovou rúčkou a otvorí obálku. Z listového papiera naňho žiari roztiahnutý ostrý rukopis jeho manželky. Čas naňho nemilosrdne tlačí, ale potrebuje viac než pár sekúnd, aby preletel jej slová. Len čo list dočíta, zdvihne pohľad a má pocit, akoby sa prebudil z hlbokého spánku a ocitol sa v nočnej more. Kedy mala, dočerta, čas – a okrem času i schopnosť predvídať, dôvtipnosť a trpezlivú rafinovanosť – napísať tieto slová? Vari ju v skutočnosti vôbec nepoznám?

Zdá sa mu, že úzke steny pracovne sa približujú, a nedarí sa mu nadýchnuť. Vie však, že musí konať. List jasne hovorí o tom, že on nie je vykonávateľom plánu, ale iba jeho subjekt – subjekt uväznený v labyrinte, z ktorého musí nájsť cestu von. Odhodí list na písací stôl a začne sa prechádzať hore-dole po miestnosti. S blížiacou sa búrkou je v nej čoraz ponurejšie. Čo má, preboha, robiť?

Jedným si je istý: hoci je pripravený učiniť pokánie, neplánuje podať kľúče väzenskému dozorcovi. Nikto nesmie zazrieť ten list. Podíde ku kozubu, hodí list s obálkou do plameňov a sleduje, ako Agathine slová horia.

PIATA KAPITOLA

RUKOPIS

19. októbra 1912
Ashfield, Torquay, Anglicko

Prebehla som po cestičke od panstva Mellorovcov späť domov do Ashfieldu. Veselo som hrala bedminton s kamarátom Maxom Mellorom, keď ma jeho slúžka privolala k telefónu. Na linke čakala trochu nazlostená mamička a kázala mi ihneď sa vrátiť domov, lebo ma tam „trpezlivo čaká“ neznámy mládenec. Povedala mu, že by som mala prísť v priebehu štvrťhodiny, no keď som sa neukázala v danom čase – a on neodišiel, hoci sa míňali vzácne minúty a mňa stále nebolo –, bola nútená mi zavolať. Ten chudák, nech už to bol ktokoľvek, si očividne nevšimol ani jeden mamin náznak, že nastal čas odísť.

Okrem mamičkinho nátlaku som necítila žiadnu potrebu vrátiť sa domov, keďže som sa s Maxom skvele zabávala. Život v meste Torquay bol plný podobných lenivých dní. Improvizované pikniky, plachtenie, športovanie, jazda na koni a hudobné popoludnia vo dne; starostlivo naplánované záhradné párty, večerné tancovačky a večierky na panstvách v noci. Týždne a mesiace sa míňali ako príjemný bezstarostný sen – pričom dievča ako ja malo iba jeden cieľ: nájsť si manžela – a ja som vôbec netúžila po tom, aby som sa z neho jedného dňa prebudila.

Tipovala som, že návštevník je staromódny námorný dôstojník z večierka, ktorý sa konal včera večer. Poprosil ma, aby som nahlas prečítala jeho ťažkopádne verše ostatným hosťom. Hoci som nechcela pokračovať v našom ubíjajúcom rozhovore, neželala som si, aby dráždil mamičku svojou prítomnosťou v Ashfielde pridlho. Aj keď bola trpezlivá a láskavá, najmä ku mne, pri niekom, kto jej liezol na nervy alebo ju vyvádzal z miery, dokázala byť veľmi nevrlá. Od smrti môjho otca – zomrel pred takmer desiatimi rokmi – sa matka sústredila iba na mňa; stala som sa jej jedinou spoločníčkou. Najmä preto, lebo moji starší súrodenci Madge a Monty sa už dávno pohli vo svojich životoch ďalej. Vychutnávala som si jej pozornosť. S mamičkou sme mali skvelý vzťah – nikto na svete mi nerozumel tak ako ona – a ja som si ju chránila ako oko v hlave, aj keď bola oveľa silnejšia, než vyzerala na prvý pohľad. Šok z ockovej smrti a výzva v podobe nepríjemnej finančnej situácie, ktorej nás nechal napospas, nás stmelili: boli sme dve proti celému svetu.

Líca mi zružoveli a rozhorúčili sa, ako som sa ponáhľala po cestičke. Striasla som zo seba sveter na zapínanie a podala som ho našej pomocníčke v domácnosti Jane. Kým som prešla od vchodu do salóna, pozrela som sa do zrkadla, aby som sa ubezpečila, že vyzerám upravene. Moje myšacie hnedé vlasy vyblednuté od slnka do lesklej plavej vyzerali celkom očarujúco napriek tomu – možno práve preto –, že sa mi z vrkoča uvoľnilo pár prameňov. Rozhodla som sa nezastrčiť si tieto zatúlané kučery späť pod vlásenky, ale uhladila som si ich. Aj keď mi takmer nezáležalo na názore chlapíka, ktorého som čakala v salóne, vždy som s radosťou napĺňala mamičkine očakávania a bola „pôvabné dievča“.

Vošla som do salóna a matka sa na mňa obzrela zo svojho zvyčajného miesta v kresle pri kozube. Odložila vyšívanie, aby mohla ujsť z miestnosti pri prvej zdvorilej príležitosti, a vstala. Muž usadený oproti nej ju napodobnil. Videla som z neho iba temeno s pieskovými vlasmi, ktoré sa mi zdali o odtieň svetlejšie než vlasy námorného dôstojníka.

Podišla som k nim a krátko som sa uklonila. Zdvihla som zrak z podlahy a pozrela som najprv do mamičkinej tváre. Potom som preniesla pohľad na džentlmena a prekvapene som si uvedomila, že to nie je oný námorný dôstojník, ktorého som čakala. Bol to ten chlapík z plesu v Chudleigh – Archibald Christie.

Najprv som sa od údivu nezmohla na slová. Od bálu prešlo už sedem dní, a keďže sa mi neozval, začínala som si myslieť, že už o ňom nikdy nebudem počuť. Väčšina džentlmenov by prejavila záujem o dievča v priebehu jedného či dvoch dní po plese – nikdy nie po siedmich.

Mamička si odkašľala a konečne prehovorila: „Agatha, tento mládenec – nadporučík Christie – vraví, že vy dvaja ste sa stretli v Chudleigh.“

Spamätala som sa a odvetila som: „Áno, mamička. Je to nadporučík Christie z Kráľovského poľného delostrelectva. Nasadili ho na základňu v Exeteri a naozaj som sa s ním zoznámila na bále Cliffordovcov v Chudleigh.“

Premerala si ho od hlavy po päty. „Ste akosi ďaleko od Exeteru, nadporučík Christie.“

„Áno, madam. Akurát som sa premával na motocykli cez Torquay, keď som si spomenul, že tu býva slečna Millerová. Spýtal som sa na cestu miestnych a teraz som tu.“

„Teraz ste tu,“ vzdychla. „Aká náhoda, že ste boli práve v Torquayi.“

Nikomu by neušiel sarkazmus a pochybnosti v matkinom hlase a mňa prekvapilo, že moja nežná milujúca mamička dokáže byť k neznámemu taká uštipačná. Čo jej stihol urobiť v priebehu štvrťhodiny mojej neprítomnosti, že v nej vyvolal túto nezvyčajnú reakciu? Išlo jednoducho o to, že nebol Reggie? Pozrela som na nadporučíka Christieho, ktorému zahoreli líca. Bolo mi ho ľúto, a tak som sa mu ponáhľala na pomoc.

„Spomínam si, že na bále u Cliffordovcov ste hovorili, že možno prídete do Torquaya niečo vybaviť, nadporučík Christie. Čosi úradnej povahy.“

Po tvári mu preletel tieň úľavy a chytil sa mojej ponúkanej výhovorky. „Máte pravdu, slečna Millerová. A vy ste mi veľmi milo navrhli, aby som sa zastavil, keď tu budem.“

Táto výmena mamičku neoklamala, ale aspoň prinavrátila nadporučíkovi Christiemu trochu dôstojnosti. Okrem toho poskytla matke oprávnenie odísť zo salóna. Na rozdiel od tradícií pevninskej Európy, v Anglicku bolo zvykom nechať slobodných mužov a ženy osamote, ak je nablízku gardedáma alebo sú nezadaní zamestnaní tancovaním. „Nuž, musím zájsť za Mary a opýtať sa jej na večeru. Rada som vás spoznala, nadporučík…“ predstierala zábudlivosť, čím naznačila, čo si o tomto mládencovi myslí.

„Christie, madam.“

„Nadporučík Christie,“ dopovedala a odišla z miestnosti.

Páčilo sa mi, že sme si obaja naraz vydýchli, keď sme osameli. Zaumienila som si odľahčiť atmosféru, a tak som navrhla: „Čo keby sme sa poprechádzali v záhradách? Je chladno, ale naše pozemky sú zaujímavé. A rada by som videla váš motocykel.“

„Skvelý nápad, slečna Millerová.“

Slúžka nám pomohla obliecť si kabáty – dlhšia prechádzka si vyžadovala teplejší odev, než akým bol sveter na zapínanie – a vyšli sme von. Keď sme prechádzali okolo zeleninovej záhrady, vysvetlila som nadporučíkovi Christiemu, že za jej vysokými múrmi sa nezastavíme, lebo jej jediné čaro spočíva v sezónnom nadbytku malín a jabĺk. Namiesto toho som ho radšej zaviedla do skutočnej záhrady.

Vďaka rozpakom, ktoré v ňom vyvolal skúmavý pohľad mojej matky, som bola v jeho prítomnosti smelšia. Doberala som si ho so širokým úsmevom: „Môžem sa vám zdôveriť s tajomstvami svojej záhrady?“

Neopätoval mi úsmev. Namiesto toho na mňa uprel jasnomodré oči a poznamenal: „Dúfam, že sa mi zdôveríte so všetkými svojimi tajomstvami.“

Jeho prenikavý pohľad ma trochu vyviedol z rovnováhy, no len čo som mu ukázala známu cezmínu, céder a ihličnany vrátane dvoch jedlí, na ktoré si robili nároky Madge a Monty, nervozita ustúpila. „A tu je môj obľúbenec buk. Je najväčší v záhrade, a keď som bola malá, napchávala som sa jeho bukvicami.“ Prešla som rukou po kmeni stromu a spomenula som si na dni svojho nevinného detstva, ktoré som strávila v jeho korune. Teraz sú nenávratne preč.

„Chápem, prečo je pre vás táto záhrada špeciálna. Je nádherná,“ pochválil ju a potom ukázal na hustý porast stromov v diaľke. „Aj to sú vaše lesy?“

Oči mu žiarili a mal ich plné úžasu. Zrejme sa nazdával, že sme bohatí; panstvo Ashfield a jeho pozemky boli impozantné, ak človek prižmúril oko nad hnijúcimi miestami a odlupujúcim sa náterom. Za čias môjho detstva sme boli majetní, ale keď som mala asi päť rokov, začali našu rodinu sužovať finančné problémy a môj otec – ktorý sa narodil ako syn bohatého Američana, v živote neodpracoval ani jeden deň a očakával, že peniaze nám vydržia – sa zo všetkých síl snažil udržať nás nad vodou. Iba tým, že sme prenajímali Ashfield a žili zo zarobených peňazí v zahraničí, kde bol život pomerne lacnejší, sa nám podarilo zachovať si aké-také zdanie nášho životného štýlu. Neznámy stres z obáv o peniaze však ovplyvnil zdravie môjho úbohého drahého ocka a zapríčinil jeho úpadok. Zomrel pred desiatimi rokmi. Teraz sme s mamičkou horko-ťažko prežívali vďaka peňažným darom od našich priateľov a rodiny a malému príjmu, čo sa nedávno ešte znížil, lebo investičná firma, z ktorej sme čerpali časť našich skromných prostriedkov, rozpredala svoje aktíva.

„Áno,“ odvetila som a odviedla som ho na cestičku, čo sa tiahla medzi jaseňmi. „No tam rastú obyčajnejšie stromy, a preto nie sú pre mladé dievča také čarovné. Okrem toho cesta cez tie lesy vedie k tenisovému a kroketovému ihrisku a ja som ani jeden z týchto športov nikdy neobľubovala.“

„Prečo nie?“

„Asi som ako dieťa žila viac vo svete predstavivosti než športu,“ uvažovala som nahlas. Nadporučík Christie nereagoval, so záujmom a spokojnosťou skúmal kroketové a tenisové ihrisko. Nemohol vedieť, aké jednoznačne neatletické výkony som na nich podávala, a to aj napriek statočnej snahe; iba v jednoduchom bedmintone som sa tešila štipke úspechu. Po mnohých márnych srdcervúcich pokusoch ma vždy podporujúca mamička nasmerovala radšej k hudbe, divadelnému umeniu a písaniu. V ríši týchto divov som skutočne vynikala, obzvlášť počas rokov, keď som sa vzdelávala vo Francúzsku. Aj keď nedávno som sa na základe rady váženého klaviristu Charlesa Furstera a hlasových pedagógov z Londýna vzdala nádeje, že sa zo mňa jedného dňa stane profesionálna klaviristka či speváčka. Písanie však zostalo mojou vášňou a stalo sa pre mňa voľnočasovou aktivitou ako pre kamarátky vyšívanie či maľovanie krajiniek. No vždy som chápala, že ho musím brať na ľahkú váhu, môžem si ním iba krátiť čas a o môj osud sa postará manžel, ktorého si jedného dňa hádam nájdem. Nech už bude mojím Osudovým ktokoľvek a nech sa objaví kedykoľvek.

Keď nadporučík Christie bez slov pokračoval v skúmaní kroketového a tenisového ihriska, opýtala som sa: „Mali ste ako dieťa nejaké špeciálne miesto, kam ste sa uchyľovali?“

Naježilo sa mu obočie a vrhlo mu tieň do očí. „Prvé roky života som strávil v Indii, kde môj otec pracoval ako sudca v indickej štátnej správe. Len čo sa moja rodina vrátila do Anglicka, otec spadol z koňa a zomrel. Bývali sme u matkinej rodiny v južnom Írsku, až kým sa opäť nevydala za Williama Hemsleya, riaditeľa školy Clifton College, do ktorej som potom začal chodiť. Ako vidíte, stále som sa presúval, preto som si ako dieťa nenašiel žiadne špeciálne miesto – aspoň nie také, ktoré by som mohol nazývať svojím špeciálnym miestom.“

„To je hrozne smutné, nadporučík Christie. Ak chcete, môžem sa s vami podeliť o záhrady Ashfieldu. Príďte ich navštíviť, vždy keď sa zastavíte v Torquayi.“

Opäť ku mne obrátil nezvyčajne modré oči, akoby sa ma nimi snažil lapiť. „Ak to myslíte vážne, slečna Millerová, bude mi cťou.“

Už teraz som sa tešila na ďalšie stretnutie s týmto pozoruhodným mužom. Myšlienky na môj záväzok voči Reggiemu ma začínali dobiehať spolu s určitou dávkou viny, ale pevne som si stála za svojím. „Nadporučík Christie, po ničom inom netúžim.“

ŠIESTA KAPITOLA

DEŇ PO ZMIZNUTÍ

Sobota, 4. decembra 1926
Styles, Sunningdale, Anglicko

Ako sa ponáhľa z pracovne, Archie sa takmer zrazí s mladým policajtom s okrúhlym klobúkom, ktorý ho sem priviedol z Hurtmore Cottage. Venuje mu pohŕdavý pohľad a odpochoduje do kuchyne, kde sa zhromaždil húf policajtov. Modlí sa pritom, že si zvolil správny prístup, keď hrá rolu ukrivdeného zúrivého manžela.

„Čo to má znamenať? Prečo sa tlačíte v mojej kuchyni namiesto toho, aby ste prečesávali okolie?“ vyštekne na nich Archie uštipačne, aj keď sa tak necíti.

Jeden z policajtov, mladý chlapík s prekvapujúco jemnými črtami, odignoruje Archieho karhanie a odvetí: „Pane, som si istý, že je toho na vás priveľa. Určite ste od strachu celý bez seba.“

„To je slabé slovo,“ zavrčí Archie a vystrie sa do plnej výšky svojich stoosemdesiatich troch centimetrov v snahe presadiť svoju dominanciu. „Chcem sa stretnúť s vaším veliteľom.“

Mladý policajt odbehne po muža v strednom veku. Na sebe má sivý oblek, ktorý mu nesedí, a pokrčený zvrchník. Vynorí sa zo zástupu policajtov. Archie prejde skúmavým pohľadom po jeho širokej hrudi pripomínajúcej sud, dvojitej brade a neupravených pieskovoplavých fúzoch, v ktorých sa ukrýva pár odrobiniek. Muž k nemu prichádza s vystretou rukou a dobrosrdečným polovičným úsmevom. Je to ten typ výrazu, ktorým sa snaží dať najavo súcit a zároveň láskavosť. Nepochybne ho predviedol už nespočetne veľakrát, možno preto, aby predstieral zhovievavého vidieckeho policajta. Archiemu pripadá falošný, lebo vo veliteľovom obozretnom pohľade sa zračí náznak podozrenia a skrytého intelektu. Musí postupovať opatrne.

„Pán Christie, rád by som vás zoznámil so zástupcom policajného náčelníka Kenwardom,“ predstaví ho mladý policajt a mierne sa ukloní Kenwardovým smerom.

Ako môžu mať v úcte takéhoto muža s neupraveným zovňajškom? uvažuje Archie v duchu, ale potom si uvedomí dôležitosť policajtovho titulu a preľakne sa. Prečo pridelili tento prípad takému skúsenému policajnému detektívovi?

Kým Archie pozbiera svoje myšlienky a spamätá sa, Kenward prehodí: „Rád vás spoznávam, pán Christie. Policajné prezídium grófstva Surrey mi pridelilo tento prípad, aby som naň dozrel, a ja urobím všetko, čo je v mojich silách, aby som pomohol.“ Nijako nedá najavo, že by si všimol Archieho predchádzajúcu tirádu.

Archie potrasie Kenwardovou vlhkou rukou, prehodnotí svoj prístup a konečne odpovie: „Ospravedlňujem sa za svoj výbuch, zástupca policajného náčelníka Kenward. Ako si určite viete predstaviť, som znepokojený celou situáciou. Cením si vašu pomoc a mrzí ma, že sa spoznávame za takýchto nepríjemných okolností.“

„Samozrejme, pane, chápeme, že v takýchto situáciách sa stupňuje napätie. No v prípade vašej manželky sa budem snažiť zo všetkých síl, to vám môžem prisľúbiť. Vďaka tomu azda nebudete v budúcnosti cítiť potrebu takto vybuchnúť.“ Pri nepriamo vyjadrenej výčitke – Archiemu už nedovolia podobný výstup – utíchne trkotanie Kenwardových poskokov. V miestnosti sa rozhostí nepríjemné ticho oťažené nevyslovenými predsudkami.

„Vďaka za pochopenie,“ odvetí Archie a policajti sa opäť pustia do rozhovorov.

„Ubezpečujem vás, že robíme všetko pre to, aby sme našli vašu nezvestnú manželku,“ zopakuje Kenward.

Moju nezvestnú manželku, pomyslí si Archie. Tie tri slová vyslovené nahlas vysokopostaveným policajtom robia aj nemysliteľné možným. Archiemu dôjdu slová.

Kenward vyplní ticho: „Mám na vás pár otázok, plukovník. Nebojte sa, nie je to nič nezvyčajné. Mohli by sme sa utiahnuť do vašej pracovne?“

Archie si zrazu uvedomí, že nechce byť vypočúvaný uprostred davu policajtov, že túži po súkromí svojej pracovne, ak má vypustiť svojich osobných démonov. Okrem toho zistí, že by mu dobre padla krátka prechádzka, aby sa spamätal a vedel odpovedať.

Prikývne, otočí sa na päte a odvedie Kenwarda do svojej pracovne. Zrazu sa preľakne, že muž zákona sa ocitne blízko kozuba – nemôže riskovať, aby zástupca policajného náčelníka vysnoril v popole vzdorovitý útržok podpísaného listu –, a tak mu pokynie ku kreslu najďalej od ohňa. Potom si vyberie kreslo pre seba tak, aby bol Kenward nútený odvrátiť tvár od plameňov.

Policajný detektív si z vnútorného vrecka zvrchníka vytiahne zápisník viazaný v koži, plniace pero a spustí: „Uisťujem vás, že ide iba o rutinné otázky, pane. Snažíme sa vytvoriť časovú os. Kedy ste naposledy videli svoju manželku?“

„V piatok ráno okolo deviatej. Pred odchodom do práce.“

Do ticha sa ozýva škrabot pera po papieri a Archieho zaplavia spomienky. Ten zvuk je charakteristický pre jeho manželku a väčšinou sa šíri celým panstvom Styles. Podľa neho vie, že Agatha akurát premýšľa.

„Pamätáte si, o čom ste sa v to ráno rozprávali?“ opýta sa Kenward a prinúti tak Archieho precitnúť do súčasnosti.

Archie so strachom pomyslí na zamestnancov. Vypočuli ich už? Musí postupovať opatrne.

Prinúti sa nezajakať a odvetí: „Nie úplne. Zrejme sme viedli zvyčajný ranný rozhovor. O tom, čo nás v ten deň čaká, o správach v novinách, o našej sedemročnej dcére Rosalind a podobne.“

„Prediskutovali ste s ňou plány na víkend?“

Vari mu policajt nastražil pascu? Čo tuší?

Archie reaguje nejasne: „Nespomínam si. Možno áno.“

„Aké ste mali plány na víkend, pane?“

„Moja manželka chcela navštíviť Yorkshire. Ako viete, ja som strávil víkend s priateľmi – s pánom a pani Jamesovcami v Hurtmore Cottage. Jeden z vašich mužov ma odtiaľ priviedol.“

„Často trávite víkendy oddelene?“ zaujíma sa Kenward a neodtŕha zrak od stránok zápisníka.

Postupuj opatrne, pripomenie si Archie. Každá otázka ho môže priviesť o krok bližšie k pasci.

„Keď si to vyžadujú okolnosti.“

„Neodpovedali ste mi na otázku, pane.“

„Ale áno, odpovedal, zástupca policajného náčelníka.“ Len čo tie ostré slová vyletia Archiemu z úst, oľutuje ich. Vie, že muž, ktorý sa obáva o svoju manželku – a chce ju zúfalo nájsť –, by nevybehol na policajta, čo mu kladie rutinné otázky. Ochotne by odpovedal na akúkoľvek z nich. Čo si o ňom detektív pomyslí? Kenward je zrejme prefíkanejší, než o ňom prezrádza jeho neupravený zovňajšok.

Policajný veliteľ prižmúri oči, otvorí ústa do písmena O a formuluje ďalšiu otázku. No kým jeho slová uniknú do vzduchu, s buchnutím sa otvoria dvere do pracovne. K zástupcovi sa priženie mladý policajt a voľačo mu pošepká do ucha.

Kenward vyskočí na nohy až prekvapivo vitálne. „Ospravedlňte ma na sekundu, plukovník. V prípade nastal vývoj.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajomstvo Agathy Christie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.