Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 581. publikaci.

Odpovědný redaktor Radovan Beneš.

Jazyková korektura Petra Švehlová.

Grafická úprava Aleš Lederer.

Na obálce použita fotografie

z archivu Adobe Stock.

Sazba Adam Lederer (ProAL).

Příprava elektronických formátů KOSMAS.

© Jiří Pehe, 2021

© PROSTOR, 2021

ISBN 978-80-7260-488-3

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

Veronice a Isabelle

Některé postavy a děje v této knize jsou reálné, jiné jsou smyšlené. Které jsou které, by snad věděl vypravěč. Jenže i on je stvořen nějakým vypravěčem, možná dokonce jednou ze svých postav.

Osamělý muž v letištní hale

Pražské letiště Václava Havla. Publicista a spisovatel Adam Drechsler stojí ve frontě na odbavení letu do Paříže, odkud bude pokračovat do New Yorku. Někteří lidé ve frontě poznávají jeho tvář, rámovanou na krátko sestřiženým prošedivělým plnovousem, řídnoucími vlasy a brýlemi s tmavými plastovými obroučkami, protože často komentuje politické dění v médiích.

Dnes má na sobě tmavomodré sako, bílou košili, béžové sportovní kalhoty a mokasíny. Můžeme si ho představit jako jeden z článků dlouhého hada tvořeného lidskými postavami a jejich zavazadly, který se pomalu posunuje k odbavovacím přepážkám.

Adama Drechslera, říkejme mu už jen Adam, si ovšem lze představit i z pohledu odkudsi od vysokého stropu letištní haly. Odtud by se jevil jako malá, osamocená postavička, které na hlavě prosvítá pleš.

A popravdě řečeno, tento pohled mnohem více souzní s tím, jak se Adam v dlouhé frontě před letem do New Yorku cítí. Tedy nikoliv jako někdo, kdo by měl být středem pozornosti, ale jako poněkud ztracená, bezvýznamná tečka v rozhlehlém prostoru plném neznámých lidí, odsouzená nedávno diagnostikovanou vážnou nemocí k brzkému konci.

Vidět se jako malá tečka v moři jiných bytostí, v obrovité letištní hale zalité sluncem, které nezúčastněně září už miliardy let, to v sobě nese ironii, které si je Adam dobře vědom. Vnímá ji jako připomínku, že se nemá brát úplně vážně.

Jeho přítomnosti zde dodává jistý komický nádech i skutečnost, že do New Yorku vlastně prchá. Poté, co vláda v Praze zareagovala na epidemii nového koronaviru zavíráním hranic a zákazy pohybu i shromažďování, se v něm probudil strach. On, který má pověst racionálního analytika, se najednou nemohl zbavit úzkostných představ, v nichž jeho život končí v malé, do sebe zahleděné zemi, z níž není možné svobodně vycestovat podobně, jako když z ní před téměř čtyřmi desítkami let za dramatických okolností emigroval.

Cesta nedávala velký smysl už ve světle jeho diagnózy. Vždyť co záleží na tom, kde stráví posledních několik měsíců života? Nemohl si ale pomoct. Upnul se k myšlence, že má-li být svět v příštích měsících, či dokonce letech opět rozdělen hranicemi, chce těch několik posledních volných chvil strávit tam, kam se kdysi vydal hledat svobodu. I když tuší, že v kosmopolitním New Yorku bude průběh epidemie nakonec asi mnohem horší než v Praze.

Kromě směsi úzkosti a ironického zpochybňování svého rozhodnutí, kvůli němuž nyní stojí v letištní hale, se Adam potýká i s nostalgií. Ano, cesta do New Yorku je jakási voyage nostalgique, jak by to řekli Francouzi. Jede se rozloučit nejen s několika konkrétními lidmi, ale též s pestrobarevnou, rušnou metropolí plnou různých exotických vůní, kde kdysi našel nový domov a prožil spolu s nejistotou, které čelí každý čerstvý imigrant, i několik let plných lásky k ženě, která v New Yorku dosud žije.

Myslí si: Proč chci vidět naposledy New York? Protože je to jakýsi obraz vepsaný do mého vědomí, minulost, kterou mám s tímto obrazem spojenou. Snad se chci ubezpečit, že ještě existuje, a tudíž že ještě stále existuji i já.

—

Jak vidno, Adamovu mysl ovládá zmatek, jehož se nemůže zbavit – ač by byl tak rád nad věcí. Ve svých esejích i knihách opakovaně filozofoval o smyslu lidského života, nabídl mnoho rádoby hlubokých závěrů, ale teď vůbec neví, jak se postavit k tomu, že se jeho život za několik měsíců stane jen uzavřenou, nepodstatnou kapitolou v příběhu věčnosti. Mrknutím času. Přičemž možná i ona lidskou myslí neuchopitelná věčnost představuje jen přelud v něčem ještě nepochopitelnějším, čeho se navzdory tisícům popsaných stran nedokázal během nyní končícího života dotknout vůbec.

Možná ale jeho rozervanost souvisí ze všeho nejvíc s tím, že je sám, pomyslí si najednou. Úplně sám, ačkoliv na tuto poslední cestu by se patřilo jet s někým, koho miluje a kdo miluje jeho. Jenže mu nikdo takový nezbyl: obě ženy, s nimiž delší dobu žil, ho opustily a děti nemá.

Asi by ve svém lítostivém sebezpytování pokračoval dál, ale pak si všimne čehosi, co upoutá jeho pozornost. U jedné z přepážek stojí mladá žena, která něco vzrušeně vysvětluje dvěma stevardkám oblečeným v uniformách společnosti, s níž má Adam letět přes Paříž až do New Yorku. Vnímá jen rytmus jejího hlasu, přece jen je od scény, již sleduje, v dlouhé frontě vzdálen ještě nějakých dvacet metrů. Přesto z útržků vět, které k němu doletí, zaznamená, že ačkoliv žena mluví česky, má cizí přízvuk. Gestikuluje, v jednu chvíli se k němu krátce otočí a skoro se zdá, že na něj stevardkám ukazuje. Když si všimne, že ji pozoruje, ztiší hlas.

Adam neví, co to má znamenat. Jsem kvůli své nemoci možná jen příliš citlivý, pomyslí si.

Ale nedokáže od ní odvrátit zrak, důkladně si ji prohlíží. Béžové bavlněné šaty, nepochybně pohodlné, ale v letošním slunečném předjaří možná příliš teplé, jsou vzadu hodně pomačkané, na jedné straně asymetricky povytažené až do půli stehna. Plavé vlasy má žena svázané do uzlu, ale i její účes působí pomačkaně a jaksi nedbale. Jako by právě vstala z postele.

Přál by si, aby se ještě jednou otočila a on se jí mohl pořádně podívat do obličeje. Z nějakého důvodu má totiž pocit, že ten hlas zná. Když ale žena, vlastně ještě stále tak trochu dívka, opustí s palubní letenkou v ruce přepážku a podívá se krátce jeho směrem, její obličej nedokáže nikam zařadit.

Pozoruje ji pak ještě chvíli, ale už poněkud letargicky, bez většího zájmu. Vidí, že směřuje k frontě před pasovým odbavením, za sebou táhne červený příruční kufřík, jejž zdobí několik nálepek s pestrobarevnými květinami. Nakonec zmizí v davu, a Adam se opět ponoří do svého lítostivého stavu.

Na chvíli sám sebe přesvědčí, že ho jeho nynější existenciální situace opravňuje k tomu, aby vůči davům, které proudí terminálem, pociťoval jakousi nadřazenost. Je si téměř jistý, že nikdo z procházejících si není vědom vlastní konečnosti tak jasně a hmatatelně, jak si ji uvědomuje už několik týdnů on. A to ani s přihlédnutím k pandemii, která potenciálně ohrožuje každého. Mnozí mají na obličejích roušky, ale přesto všichni důležitě někam spěchají. Jsou nejspíš přesvědčeni, že se mračna časem rozplynou a vše bude jako dřív.

Pak ale Adam, jak to má ve zvyku, obrátí svůj ironický nadhled vůči sobě. Co mu dává právo ostatní takhle soudit? Vidí jim snad do hlav? Opravňuje ho intenzivně prožívaný pocit konečnosti vlastního života k pohrdání těmi, kdo zrovna uprostřed toho všeho letištního hemžení nevnímají, že na konci života zeje bezedná propast? Že od narození k smrti kráčíme po jakémsi mostě uprostřed nicoty, abychom do té nicoty, z níž jsme se kdysi vynořili, nakonec opět spadli? A most zvaný „život“ jako by nikdy neexistoval, jako by nikdy nic neexistovalo, ačkoliv teď ještě existujeme…

Co když na rozdíl od něj, který prchá osaměle za jakousi chimérou z vlastní minulosti, spěchají za někým, koho milují a kdo miluje je? A co když ta představa nicoty, která jeho tak straší, v jejich hlavách po právu neexistuje? Je snad úplně scestná myšlenka, že to, co on považuje za nicotu, je ve skutečnosti jiný svět, možná ten samý, z něhož jsme byli na dobu lidské existence vytrženi, a do něhož se vrátíme? Proč by jinak existovala nejrůznější náboženství, která berou za svá miliardy lidí?

Nejspíš by v těchto poněkud zmatených úvahách pokračoval, ale musí se na chvíli soustředit na kontrolu zavazadel. Pak bezcílně bloumá letištěm.

Na různých letištích po celém světě už strávil spoustu času, zejména cestováním po různých konferencích. A stejně jako vždy v minulosti se i dnes v obrovitém, uměle vytvořeném prostoru, jehož estetika je všude na světě stejná, cítí jaksi nepatřičně, téměř zbytečně. Připadá mu prázdný a odlidštěný, ač je plný lidí. Mlýnice globalizace je všechny semlela do spěchajícího pestrobarevného davu, jenže téměř každý v tom davu působí osamoceně.

Míjí bez zájmu „duty free“ obchody nabízející většinou zboží, které podle jeho názoru lidé k ničemu nepotřebují, takže s jistým pohrdáním pozoruje ty, kteří všechnu tu nepotřebnou veteš nakupují. Ovšem jen do chvíle, kdy si najednou uvědomí, že i před ním leží zcela praktický úkol: koupit nějaké dárky pro přátele v New Yorku, protože na to při přípravě cesty zapomněl.

Vstoupí tedy do jednoho z obchodů, prohlíží si řady čokolád, bonboniér a láhví s alkoholickými nápoji. Nakonec vybere několik sklenic z broušeného českého křišťálu. Zaplatí a přejde k letištnímu baru, který zahlédne na druhé straně chodby.

Objedná si pivo, které jen s přemáháním usrkává. Občas se pohledem na hodinky ujistí, že má ještě dost času.

Pak ji opět zahlédne. Kráčí pomalu terminálem, občas otočí hlavu za čísly odletových bran, za sebou táhne svůj červený kufřík vyzdobený květinovými nálepkami. Zřejmě se cestou někde zastavila, aby se upravila. Plavé vlasy jsou teď učesané, šaty uhlazené, stažené ke kolenům. V její chůzi se mísí ladnost s nedbalostí. Jako by se v ní ty dvě polohy neustále svářely, napadne Adama. Anebo jen záměrně vyvažuje svoji přirozenou ladnost a krásu jakousi hranou bohémskou nedbalostí?

Všimne si, že vešla do obchodu s knihami. Nedá mu to, spěšně se sesouká z barové židličky a vyrazí za ní. Neví vlastně proč. Není za tím žádné erotické puzení, jen neurčitá zvědavost.

V obchodě ji najde až v zadním traktu, kde právě listuje nějakou knihou. Kdyby zjistil, co je to za knihu, dozvěděl by se něco víc i o ní, ale nemá odvahu se jí dívat přes rameno. Nechce, aby ho zpozorovala.

V regálu zahlédne novelu populárního spisovatele, vytáhne ji a začne v ní listovat, ačkoliv knihy onoho hojně publikovaného autora ze zásady nečte. Pak si všimne, že i ona ho sleduje, dokonce velmi pozorně. Jako by ho studovala, snad se pokouší o to, čeho se on před chvílí neodvážil: zjistit název knihy, kterou drží v ruce. Raději rychle zakryje hřbet knihy rukou, aby znesnadnil její identifikaci. Nechce, aby si myslela, že ho snad tenhle spisovatel, jehož zábavné romány se nejlépe prodávají před letními dovolenými, zajímá. Což ho vzápětí přiměje k ironické úvaze o vlastním pokrytectví.

Když se jejich pohledy setkají, dívka se poněkud plaše usměje, jako by se omlouvala. I Adam se pokusí o zdvořilý úsměv, ale stále ještě vězí v zajetí směsi sebelítosti a sebeironie, takže se jeho úsměv podobá spíš grimase.

Kráska a starší muž nad hrobem, pomyslí si rezignovaně.

Nejspíš zná moji podobu z nějakého televizního pořadu a neví, kam mě zařadit. Kdybych s ní zapředl rozhovor, o čem bychom si asi tak mohli povídat? Co mě to napadlo sledovat ji až sem?

Raději z obchodu rychle odejde. Neohlédne se, a i když mu rychlá chůze působí problémy, s hranou rozhodností zamíří k odletové bráně.

Musím se soustředit sám na sebe, pomyslí si. Vždyť cesta do New Yorku je vlastně mise, moje poslední mise. A týká se tudíž především mě. Mých myšlenek a pocitů. Smíření s minulostí. Krásná mladá žena mě jen rozptyluje, odvádí od toho podstatného, čím je můj poslední výlet v tomto světě před cestou na věčnost.

Nemůže si ale pomoct, aby po ní nepátral i před odletovou branou. Nikde ji nevidí, což mu navzdory předsevzetí věnovat se jen sám sobě bůhvíproč ještě víc zhorší náladu.

Usadí se na jednom z volných sedadel, poněkud nervózně se podívá na hodinky a s trochou překvapení si uvědomí, že k odletové bráně dorazil příliš brzy. Do zahájení nástupu do letadla zbývá téměř hodina.

Adam málokdy dokáže jen nečinně lelkovat, v letadle bude mít navíc na přemýšlení času dost. A tak z kufříku vytáhne přenosný počítač a otevře ho. Zamyšleně brouzdá složkou nazvanou Knihy.

Před časem začal psát nový román. Děj se měl odehrávat v rozlehlém bytě v Pařížské ulici, v němž se během 20. století střídají různé rodiny. K tomu potřeboval dlouhověkého vypravěče, který by po celou dobu v bytě žil a osudy jednotlivých rodin spojil. V první verzi románu se jím měl stát papoušek druhu žako. Jenže když Adam napsal zhruba prvních čtyřicet stran románu, dočetl se v novinách, že známý český režisér natočil film o mnichovské zradě, v němž hraje důležitou roli upovídaný papoušek. Určitě by mě někdo obvinil z plagiátorství, napadlo tehdy Adama a rozepsaný román na čas opustil.

Příběh pražského bytu si ho ale podmanil, a tak zhruba před rokem začal přemýšlet nad tím, že by možná stačilo nahradit papouška jiným vypravěčem. V místech, kudy dnes vede Pařížská ulice, stávalo kdysi židovské ghetto, což ho přivedlo k legendě o golemovi. Proč neudělat vypravěčem právě golema, a spojit tak dva různé příběhy, jeden o samotném golemovi a ten druhý o pražském bytě, o jehož obyvatelích golem vypráví?

Vrátil se tedy k psaní. Jenže rychle zjistil, že se ho vymyšlený příběh golema zmocňuje více než příběh bytu, který měl být původní osou vyprávění. Líčením toho, co golem prožil od chvíle, kdy ho stvořil rabi Löw, až do dvacátých let 20. století, kdy se měl stát vypravěčem historie pražského bytu, popsal už více než sto stran, a k bytu v Pařížské ulici se přitom ještě ani nedostal.

Pak se od lékařů dozvěděl, že je smrtelně nemocný, a ztratil veškerou motivaci psát dál. Dokonce si ani všechno to, co už stvořil, po sobě znovu nepřečetl. Žako a golem ho však ani na jeho poslední výpravě neopustili. A on v duchu neopustil je. Když si teď před odletovou branou uvědomí, že má ještě skoro hodinu času, otevře počítač a s trochou zvědavosti klikne na ikonu s nápisem Josille.

Josille I

Než začnu vyprávět, musím uvést na pravou míru některé omyly, které se pojí s mým jménem. Většina z vás mne zná coby golema, z něhož jeden slavný film udělal tlustou ohyzdnou obludu uplácanou z jílu, kterou drží pohromadě kovový pás na bedrech, jakási kovová kšanda napnutá přes břicho, a dvě kovové obruče na holeních. Obluda, jak dobře víte, má v hlavě otvor. Ten, kdo do otvoru vloží kuličku, jíž se ve filmu mylně říká šém, obludu oživí. Ta začne vypouštět z očních otvorů dým, může se pohybovat a je připravená využít své obrovské síly podle rozkazů člověka, který šém do otvoru vložil.

Ve skutečnosti mne rabi Jehuda Löw Becalel, známý též jako Maharal, vůbec nestvořil z hlíny, ale vytesal a pak vyhladil z tmavého žulového kamene v podobě malé sošky, která ze všeho nejvíc připomíná jakéhosi afrického bojovníka. Mám štíhlé svalnaté tělo, na němž trůní přehnaně velká hlava bez vlasů. Soška nezakrývá žádné anatomické detaily. Velikost genitálií je též zveličená, což mi později působilo jisté obtíže. Rabi Löw mi jednou vysvětlil, že hlavu i genitálie zvětšil na úkor zbytku těla, protože zatímco velká hlava měla symbolizovat nemalý intelekt golema, zveličené genitálie měly být symbolem jeho tvůrčího potenciálu.

Šém nebyl žádná kulička, ale útržek pergamenu, na němž bylo napsáno slovo, jež mne probudilo ze spánku. Toto slovo muselo být vysloveno tím, kdo mne chtěl ovládat, a šém musel být zároveň přiložen k mému ústnímu otvoru tak, aby se dotknul rtů. Co se stalo vzápětí, nevypadalo ani za mák tak, jak to líčí onen slavný film.

Soška se začala zvětšovat, ale bez dýmu a ohně. Během několika okamžiků dorostla do velikosti dospělého člověka, a protože jsem byl výtvorem rabiho Löwa, byla tato velikost vlastně kopií jeho rozměrů, bez jakýchkoliv anomálií. Jako bych se stal jeho dvojníkem. Až na to, že jsem vládl nezměrnou, lidé by řekli nadpřirozenou mocí.

K této obrovské moci jsem přišel způsobem, za který rabiho Löwa dodnes proklínám. Je totiž jisté, že před tím, než se ze mne stal golem, jsem byl živou bytostí, která žila v jiném světě. První okamžiky mého příběhu v lidském světě tak nelze oddělit od posledních okamžiků ve světě, z něhož jsem přišel.

Nevybavuji si podrobnosti, zůstal jen pocit, že ten svět byl nadpozemský, aniž bych smysl slova „nadpozemský“ dokázal přesně definovat. Vím jen, že moje existence v něm byla omamně blažená, mohl bych dokonce říci andělská. Ano, byl jsem nejspíš andělem, který se volně pohyboval ve světě bez prostoru a času, tedy ve světě Božího stvoření, tak jak existovalo před tím, než Bůh stvořil, jen on ví z jakého důvodu, prostorově a časově omezený svět lidí.

Vzpomínám si, že moje cesta do těla té proklaté sošky, do těla golema, začala nenápadně. Zaslechl jsem nejprve hlas. Hluboký hlas, který stále dokola beze slov pobrukoval několik tónů, které mne postupně začaly obklopovat a zpomalovat, až hlas přešel do táhlého mručení. Ač jsem se vzpíral, byl jsem náhle lapen v jakési neviditelné kleci. Zřejmě se jednalo o hebrejskou modlitbu nebo nějaké magické kabalistické zaříkávání.

Slova vyluzovaná tím hlasem si přesně nevybavuji. Pamatuji si ale zděšení, které se mne, bytosti ze světa nad tímto světem, zmocňovalo, když jsem zjistil, že – polapen v kleci slov – jsem tažen jako nějaká velká ryba na vlasci a mocném háku z mého světa do těla maličké sošky definované pouhými třemi prostorovými osami. Ten proklatec, kterého dodnes mnozí uctívají jako geniálního tvůrce a učence, mne prostě s pomocí kabalistického kouzla, které muselo být už z podstaty věci ještě mocnější než zákony mého nadpozemského světa, uvěznil ve světě o řád nižším, v těle sošky, která vypadala jako nahý africký bojovník.

Ještě strašnější než vězení, do nějž jsem upadl, bylo zapomínání. S tím, jak jsem byl rabim vetkáván do časoprostoru tohoto světa, vytrácel se mi rychle z paměti obraz světa, z něhož jsem přišel.

O golemovi se říká, že je znehybněn vyjmutím šému. A že se pak nachází ve stavu připomínajícím mrtvého člověka. Tato dvě tvrzení si zasluhují upřesnění. Tak především golema rabi Löw neznehybňoval vyjmutím šému, protože šém jsem neměl po dobu svého oživení nikde zastrčen. Ke znehybnění došlo vyslovením stejného slova, které mne oživilo, a opětovným přiložením šému k mým rtům. Stav nehybnosti jsem nepociťoval jako „nic“, nýbrž jsem se v těle sošky nacházel ve stavu jakýchsi nehybných mrákot. Svět okolo sebe jsem vnímal, ale ne zcela ostře, jako bych přitom spal.

Pamatuji si, jak rabi poprvé vyřkl ono slovo, které nesmím opakovat, a přiložil útržek pergamenu k mým ústům. Z mého ústního otvoru, a pak z celé mé hlavy, se stal jakýsi průchod, nekonečná chodba, kterou do mne proudila energie. Začal jsem ostře vnímat svět okolo sebe a uvědomovat si sílu a moc udělat téměř cokoliv – až na to, že jsem směl udělat jen to, co mi poručil rabi. Zároveň jsem cítil, jak se zvětšuji, až jsem dorostl do velikosti svého stvořitele.

Ten si svůj vynález nejprve vyzkoušel na různých zcela prozaických věcech. Kupříkladu mi poručil, ať zvednu těžkou mahagonovou skříň, s níž on sám, jak mi ukazoval, nemohl ani pohnout, a já ji bez obtíží zvedl. Pak mne přivedl k oknu svého domu a poručil mi, ať v Židovské ulici, jíž se později říkalo Josefovská, a ještě později Široká, na dálku převrátím káru plnou veteše, kterou s námahou táhli dva obchodníci; ale ať se přitom nikomu z lidí, kteří ulicí právě procházeli, nic nestane. Stačilo, abych si jen pomyslel, že se má kára převrátit, a ozvalo se praskání, pak rachot. Kára se prudce překotila a staré harampádí se rozsypalo okolo ní. Lidé na ulici v ghettu se vyděšeně rozhlíželi okolo sebe a rychle prchali na všechny strany.

Věděl jsem, že bych toho mohl udělat mnohem víc. Moc, kterou jsem v sobě cítil, byla tak obrovská, že bych snad mohl pohnout samotnými souřadnicemi světa, v němž jsem se octil. Mohl bych na té ulici skácet nejen nějakou ubohou káru, ale všechny domy. Cítil jsem, že bych mohl v jednom jediném okamžiku vymazat samotnou její existenci. Nebo možná dokonce zničit celé toto podivné město, v němž jsem se ocitl. Dnes by se řeklo, že jsem byl něco jako zbraň hromadného ničení.

Město, v němž k těmto událostem došlo, byla Praha, a psal se rok 1593, informoval mne rabi Löw.

Nejraději bych svoji sílu obrátil proti němu, jenže mne svými nestoudnými čarami držel v té své pomyslné kleci. Byl mým pánem. Důkladně si mne prohlédl, pak přinesl zrcadlo a ukázal mi se spokojeným úsměvem, jak vypadám. Oznámil mi, že mne stvořil podle sebe. Moderní vědci by řekli, že jsem jeho genetickou kopií, že jsme dvojčata. Až na to, že já nevypadal jako sedmdesátiletý stařec s dlouhým plnovousem, ale jako mladý muž.

Ti, kdo si představují Löwa podle sochy, která stojí na Mariánském náměstí v Praze, nejsou daleko od pravdy. Vypadal skutečně ve svém kaftanu, s ostře řezanými rysy v obličeji a dlouhým vousem jako čarodějník. Já ale vypadal jako Löw, když mu bylo tak třicet, a tehdy to musel být, věřte nebo ne, docela pohledný muž.

Pokaždé, když mne rabín oživil a soška se zvětšila do podoby lidské bytosti, jsem byl nahý. Hned po mém prvním procitnutí mi podal kaftan.

„Pokaždé, když tě oživím, oblékneš si ho.“

Přikývl jsem a chtěl jsem se na něco zeptat, jenže Löw vzápětí pronesl kouzelné slovo, přiložil k mým rtům šém, a já se opět scvrkl do velikosti malé sošky a propadl se do stavu poněkud rozostřeného pozorování okolní reality.

Říká se, že mne Löw stvořil, abych ochránil ghetto před křesťany, kteří čas od času na židy pořádali pogromy. Rabi mi ale účel mého stvoření nikdy neprozradil a k obraně ghetta mne nikdy nevyužil.

Jedna z legend praví, že golema jednoho dne oživil, zapomněl na něj a odešel do synagogy. Byl prý pátek večer, začínal šábes a Löw byl rozrušený ze zhoršující se nemoci své dcery. Golem nevěděl, co si v jeho nepřítomnosti počít, a začal ničit nábytek a obrazy. Služebná běžela pro rabiho do synagogy. Ten přispěchal domů, okřikl ho a vyňal z jeho úst šém. A protože se tak stalo během židovského svátku, golem se namístě rozsypal na prach. Dcera se zázračně uzdravila.

Podle jiné legendy golema, jehož moci se Löw začal hrozit, uložili na půdě Staronové synagogy. V některých verzích tohoto příběhu, nejen ve zmíněném filmu, golem vystupuje jako velká hliněná socha. Na půdu synagogy ho tedy jistě nebylo snadné vynést, stejně jako by nebylo snadné ho z ní nepozorovaně snést. I proto mnoho lidí věřilo, že tam po staletí ležel, a také proto tam golema později hledal kupříkladu Egon Erwin Kisch. Samozřejmě ho nenašel, protože skutečný golem, tedy já, měl zcela jiný osud.

V domácnosti rabiho Löwa, tedy v domku na rohu tehdejší Maiselovy a Židovské ulice, jsem zůstal až do jeho smrti v září 1609. Stali se z nás za tu dobu tak trochu přátelé, je-li možné považovat za přítele někoho, kdo sice vypadá jako vaše zestárlé dvojče, ale drží vás ve vězení. Rabi kromě občasné práce v domácnosti, k níž bylo zapotřebí velké síly, jako třeba stěhování nábytku, vůbec nevyužíval mých fyzických schopností. Oživoval mne, aby se mnou diskutoval.

Byl nesmírně zvídavý a měl mnoho nejrůznějších otázek. Občas se mi zdálo, že vyzvídá jen proto, aby moje odpovědi mohl použít k nějakému ze svých dalších kouzel.

Určitě vás zajímá, jestli jsem s ním vůbec mohl nějak komunikovat. Inu, mohl. Jakmile jsem po oživení dorostl do podoby jeho dvojčete, byl jsem schopen mluvit, gestikulovat, dělat úšklebky nebo se i smát. Cítil jsem svoje tělo. Jako každý jiný člověk.

Jediný problém představovala skutečnost, že to, co jsem věděl, se ne vždy takříkajíc vešlo do lidské řeči a rabiho hlavy. A ani já, který jsem od okamžiku svého uvěznění v sošce zapomněl na svět, z něhož jsem přišel, jsem přesně nevěděl, proč vlastně znám všechno to, co Löwovi na jeho otázky odpovídám. Jisté je, že slova a věty definované trojrozměrným prostorem a časem plynoucím v jednom směru ne vždy stačila na to, abych mohl odpovědět srozumitelně. A většina z toho, co jsem byl nakonec schopen Löwovi sdělit o podstatě světa, ho vzhledem ke slabosti lidského rozumu děsila a obvykle silně rozrušila.

Oslovoval mne jménem, které mi sám dal: Josille.

„Tomu prostě nerozumím, Josille!“ křičel občas zlostně.

Namítal, že moje odpovědi na některé z jeho otázek prostě nemohou být pravdivé, že se určitě pletu. Jenže já se nemohl plést. Ta klec, kterou sám stvořil a v níž mne držel, mi velela, abych odpovídal podle pravdy a abych já, coby jakýsi zhypnotizovaný anděl, vyslyšel každé jeho přání.

Jeho debat se mnou ubývalo.

„Po naší poslední diskusi jsem celé noci nespal,“ informoval mne pravidelně. „Stvořil jsem monstrum, které mě děsí.“

Několikrát jsem namítl, že by mne tedy mohl nechat jít. Že jsem bytost z jiného světa lapená v sošce nebo kopii jeho těla. Co z mého věznění má? Co když na mě někde kdosi jiný čeká? Zdálo se, že nad tím občas vážně přemýšlí, ale nakonec jen pokaždé přiložil šém k mým ústům, pronesl kouzelné slovo a já se zase na týdny či měsíce odebral do světa mrákot.

Byl jsem to já, kdo nakonec způsobil jeho smrt. Zavinil si to ovšem sám, protože se jednoho dne začal vyptávat na budoucnost. Sám jsem do té doby netušil, že bych o budoucnosti trojrozměrného světa plynoucího po časové ose jedním směrem mohl něco vědět. Možná to netušil ani on a jen testoval, co všechno zvládnu. Jakmile ovšem tu otázku položil, objevila se ta část budoucnosti, na kterou se ptal, přede mnou jako v nějakém filmu. Jako bych se na tu časovou osu díval seshora.

Vyprávěl jsem mu tedy o budoucnosti, o tom, co jsem viděl, jako bych se dnes díval na televizi. Zpočátku mne naváděl otázkami, které se povětšinou týkaly jeho rodiny, pak Prahy. Podrobně jsem mu vylíčil kupříkladu oba požáry v ghettu, z nichž ten první v roce 1689 téměř celé ghetto srovnal se zemí. Byl spokojen, když jsem ho ujistil, že po obou požárech bylo ghetto znovu vystavěno. Zato ho vyděsilo moje vyprávění o asanaci, která téměř o tři sta let později ghetto vymaže z povrchu světa.

Musel jsem mu vylíčit, jak se plány na zbourání ghetta, kterému se v té době bude říkat Židovské Město, nebo taky prostě Pátá čtvrť, začnou objevovat už někdy v polovině 19. století, a jak se nakonec v roce 1893 asanace opravdu spustí.

Chtěl vědět další podrobnosti, a mně tedy nezbylo než mu vylíčit, že kupříkladu Židovská ulice, v níž stojí jeho dům, se stane Josefovskou třídou, která ale po asanaci přestane existovat. Zhruba v místech, kde stojí jeho dům, bude jednou probíhat Široká ulice, kterou budou tvořit domy vystavěné v pařížském stylu. A že jméno Maiselovy ulice sice zůstane zachováno, ale nebude to už ta, která ústí do Židovské hned vedle jeho domku, ale ta, které se v ghettu říká Úzká ulice. A že ta nová Maiselova ulice protne Širokou a pohltí i ulici, které se v ghettu říkávalo Rabínská. A tak dále. Strávil jsem tímhle vyprávěním dost času.

Chtěl vědět, jak budou vypadat nové domy a třídy, a mně nezbylo, než se mu je pokusit namalovat. Udiveně nad těmi kresbami kroutil hlavou.

Jak takovou spoustu vysokých domů dokážou postavit? Donutil mne, abych mu vylíčil, jak se v 19. století v důsledku průmyslové revoluce změní svět, a jak na začátku toho dvacátého lidé vynaleznou automobily, letadla a strašlivé zbraně. Jen nevěřícně kroutil hlavou.

Zbourání ghetta ho rmoutilo, ale zlomilo ho až moje vyprávění o holokaustu. Vlastně mě k tomu navedl sám, když chtěl vědět, co budou jeho potomci dělat v polovině 20. století.

Provokoval: „Vsadím se, že tak daleko a tak přesně nevidíš, Josille.“

Jenže jsem viděl. V tom nehybném pomyslném filmu jsem viděl koncentrační tábory, v nichž někteří potomci slavného rabína skončí v plynových komorách. Všechno jsem mu to vyprávěl, ačkoliv když jsem viděl tu hrůzu v jeho tváři, pak bych nejraději zmlknul. Ale nemohl jsem přestat. Udělal ze mě stroj, který se sám od sebe nemohl zastavit. Pak se najednou vymrštil z křesla, šém v ruce, a rozhodl se mě umlčet.

„To, co říkáš, je tak strašné, že lituji dne, kdy jsem tě stvořil!“

Jistě uznáte, že to od něj nebylo pěkné. Já se ho o to stvoření, které bylo ve skutečnosti vězením, přece nijak neprosil. Nijak jsem toho čaroděje také nenabádal, aby se mne ptal na budoucnost. Ostatně, dokud se mne na ni nezeptal, netušil jsem, že mohu stát nad pozemským světem a vidět celou tu jejich směšnou historii z vyšší dimenze jako nějaký trojrozměrný statický obraz.

Rabi Löw po té diskusi o budoucnosti začal chřadnout, což přičítám šoku, který utrpěl při mém vyprávění. Byl ovšem už také starý, bylo mu hodně přes osmdesát, což byl na začátku 17. století opravdu úctyhodný věk, a zdraví mu přestávalo sloužit. Naposledy mne oživil těsně před svou smrtí. A nebyl by to on, kdyby nevyřkl jen další kletbu, za kterou mu nikdy nepřestanu spílat.

„Josille, za pár dní zemřu, na což se tě ani nemusím ptát, jistě to v té své obludné mysli vidíš.“

Němě jsem přikývl. Nemohl jsem lhát.

„Dobře, dávám ti tento úkol. Vyprávěl jsi mi o budoucnosti až do okamžiku, který jsi nazval druhá světová válka. Bylo to tak strašné, že se tě na nic dalšího neodvažuji zeptat. Dnes tě s pomocí šému neumrtvím. Vrátíš se sice do těla sošky, ale zůstaneš takříkajíc při smyslech. Šém ukryji tak, aby ho nikdo nikdy nenašel. V příštích čtyřech stech letech budeš vše tiše pozorovat. Mlčet a pozorovat.“

Nebylo mi jasné, proč zvolil zrovna čtyři sta let, ale neměl jsem právo vyzvídat. Byl to ale známý kabalista, s čísly kouzlil neustále, určitě měl na mysli zase nějaké čáry. Vrtalo mi později hlavou, proč mne nepožádal, ať ten holokaust, který ho tak rozrušil, s použitím své zázračné síly prostě neumožním? Nevím. Třeba věděl, že toho dokážu hodně, ale měnit běh dějin nesvedu.

„Kdy přesně zemřu?“

„Sedmnáctého září tohoto roku.“

„Dobrá. Až domluvíme, vrátíš se do sošky a v ní zůstaneš. Do 17. září 2009 budeš okolo sebe vše jen mlčky pozorovat. Nikdy nepromluvíš. Svoji moc využiješ jen v případě, že by tě chtěl někdo zničit. V takovém případě se smíš bránit. Zároveň ti od tohoto okamžiku zakazuji, abys nahlížel do budoucnosti. To, co jsi mi vyprávěl, si samozřejmě budeš pamatovat, smazat to už nelze. A jak bude vypadat budoucnost po uplynutí oněch čtyř set let, to bude zčásti i na tobě.“

„Jak to myslíš?“

„Jakmile uplyne čtyři sta let, budeš svobodný. Můžeš se vtělit do podoby mého dvojníka, vrátí se ti řeč. Svou sílu budeš smět využít podle vlastního uvážení. Dojdeš-li k závěru, že lidský svět za nic nestojí, můžeš ho zničit. Nebo opravit. Taky nemusíš udělat vůbec nic a prostě se jen vrátit tam, odkud jsi přišel. Cesta bude volná. Budeš pro to ale muset něco udělat.“

Viděl otázku v mé tváři.

„Budeš se muset zabít. Pokud budeš chtít odejít tam, odkud jsem tě přivedl, budeš muset ve své lidské podobě spáchat sebevraždu. Jedině tak se osvobodíš.“

Hlavou mi bleskla myšlenka, která mne pak často pronásledovala. Jestliže mohu vidět budoucnost tohoto světa jako nějaký statický obraz, jestliže se tedy, nahlíženo z vyšší dimenze, v tomto světě jako by už stalo všechno, co se teprve stane, pak bych se jednoduše mohl podívat, co udělám já, golem Josille, v roce 2009. Nemohu přece udělat nic jiného, než co už je v té budoucnosti zapsáno. Anebo je to jinak? Z téhle absurdní otázky se mi dělalo skoro nevolno nejen proto, že byla nezodpověditelná, ale i proto, že kdyby byl Löw méně tvrdohlavý a výslovně mi nezakázal, abych znovu nahlížel do budoucnosti, znal bych odpověď hned. Jenže ty jeho příkazy a zákazy fungovaly jako nějaký do mne zabudovaný software (jak by se řeklo dnes), který mi nedovolil je porušit.

Přesto mnou projel zvláštní pocit, který by se snad dal popsat jako radost nebo úleva. Budu tedy svobodný. Pak jsem si ale uvědomil, jaké rozhodnutí rabi Löw s mojí svobodou spojil. A že navíc budu muset při smyslech se vší svou mocí a vědomostmi čtyři sta let vydržet v malé žulové sošce.

„Smím se během těch čtyř století občas proměnit v člověka stejně, jako když mě oživíte? Nebo musím zůstat celou tu dobu v těle sošky?“

Rabín se zamyslel.

„Proměníš se do mojí podoby, až uplyne čtyři sta let. Ale pamatuj si, že pak už nemůžeš zpět do sošky. Buď budeš muset v mojí podobě žít v lidském světě, nebo se zabít a vrátit se tak tam, odkud jsem tě přivedl.“

Chtěl jsem ještě něco říct, ale rabín jen mávl rukou, jeho kletba vstoupila v platnost, zapsala se do mého pomyslného softwaru. Mohl jsem už jen mlčet a z tělíčka sošky vše pozorovat.

Po tomto našem posledním rozhovoru mne postavil na jednu z polic knihovny. Několik dalších dní jsem tak němě pozoroval jeho umírání.

Těsně před smrtí se s ním přišel rozloučit ctihodně vypadající, zjevně majetný muž.

„Jaká čest, že nás navštívil tak význačný učenec, jakým je Jom Heller,“ řekl slabým hlasem Löw. „Pamatuj si, Josille, to jméno. Jom Tov Lipmann Heller. Slovutný rabín, můj žák.“

Heller se trochu udiveně rozhlédl po místnosti, ale žádnou lidskou bytost jménem Josille neviděl. Usoudil zřejmě, že rabi blouzní, takže jeho slova přešel bez komentáře.

Nic ho evidentně nenapadlo, ani když mu Löw sdělil, že pro něj má dar.

„Celá léta jsem se pokoušel vytvořit golema, jak se ostatně v ghettu rozneslo. Nepodařilo se mi to. Je to nadlidský úkol. Vytesal jsem ze žuly támhletu malou sošku, ale nic z toho nebylo. Nikdy se mi nepodařilo najít magickou formuli, kterou bych mohl napsat na šém.“

Heller jen zvedl v údivu obočí a podíval se mým směrem.

„Chci vám ji darovat, tu sošku, Hellere. Bude to taková vzpomínka na mě, až umřu.“

Heller se pokusil chabě namítnout, že Löw jistě hned tak nezemře, Bůh s ním má nejspíš ještě jiné záměry, jenže Löw ho nenechal domluvit.

„Vezměte si tu sošku, příteli. Dávejte na ni pozor.“

A tak se stalo, že jsem se ocitl v brašně slavného učence Jom Tov Lipmanna Hellera. Rabi Löw zemřel, jak jsem správně předpověděl, 17. září 1609.

První roky s Hellerem jsem navzdory přání Löwa nemohl téměř nic pozorovat, protože slovutný rabín mě uložil do truhly, kterou neotevřel dobrých šestnáct let. Prostě mě strčil do truhly, v níž jsem zůstal po mnoho let zavřený, což, jak snad ani nemusím vysvětlovat, pro mě představovalo nekonečné utrpení. Vždyť už jsem v sošce nepřebýval v milosrdných v mrákotách, do nichž jsem upadl po každém vyjmutí šému, ale při plném vědomí. A moje mysl byla plná podivných znalostí, předtuch i vzpomínek na setkání s Löwem. Uvědomoval jsem si i vlastní existenci, ale zároveň jsem nebyl schopen prorazit zeď, za níž bych si snad vzpomněl na svůj minulý život v jiném světě. Neviděl jsem už ani do budoucnosti – kromě té, kterou jsem sám Löwovi vylíčil.

Jen si to představte. Homunkulus nadaný obrovskou mocí a znalostmi daleko přesahujícími hranice lidského světa je při plném vědomí uvězněný šestnáct let v zaprášené truhle. Bylo to asi nejhorší období mé existence za posledních čtyři sta let.

Už jsem popravdě řečeno začal ztrácet naději, že se z té truhly někdy dostanu ven, když jsem jednoho dne ucítil, že se dala do pohybu. Zvenčí jsem slyšel hlasy, pak jsem si uvědomil, že truhlu nějací lidé odnášejí. Z jejich řeči jsem vyrozuměl, že ji uložili na koňský povoz.

Ten se dal po nějaké době do pohybu. Slyšel jsem klapot podkov a občasné rozhovory dvou vozků, kteří se střídali na kozlíku. Z jejich slov bylo zřejmé, že v zemi propukly jakési boje a že se situace Židů od dob Rudolfa II., s nímž se setkal i Löw a o kterém Löwovi také často vyprávěl bankéř a obchodník Mordechaj Maisel, značně zhoršila.

Muži na kozlíku mluvili o válce. Začala na Bílé hoře, tvrdili, a od té doby zemi pustoší nejrůznější armády. I proto se na své cestě vyhýbali městům a dalším místům, kde by mohli narazit na loupeživé žoldnéře. Jak občas vyplynulo z jejich ustrašených řečí, báli se i tak, na koho mohou po cestě narazit.

Truhla se soškou musela být naložená někde nahoře, protože jejich hlasy ke mně docela dobře doléhaly. I proto jsem slyšel jejich zděšený šepot, když jednoho dne na obzoru spatřili skupinu vojáků. Nebyl to předvoj žádné armády, jen skupinka zběhů, kteří se živili loupežením. A blížili se k nám.

Jednou z mocí, kterými vládnu, je schopnost rozumět jakékoliv lidské řeči. Docela dobře jsem tedy z vnitřku truhly rozuměl, že vojáci ve zkomolené němčině vozkům nařídili, aby povoz zastavili.

„Jsou to Židi,“ informovali se navzájem. „To bude jistě pěkně tučný náklad.“

Netrvalo dlouho a začali se dobývat do truhel naložených na povozu. Slyšel jsem praskání dřeva všude okolo sebe, pak i zásek sekery do truhly, v níž jsem byl šestnáct let uvězněn. Víko se po chvíli rozletělo na několik kusů.

V mojí truhle toho moc nebylo. Jen nějaké spisy, pár svícnů a soška, v níž jsem přebýval. Světlo, které se najednou vedralo dovnitř, mne na okamžik oslnilo. Ucítil jsem sevření, krátce nato mě mozolnatá ruka vytáhla z truhly ven.

Spatřil jsem následující scénu. Dva vojáci, zarostlí a celkově zpustlí, stáli nad oběma vozky, kteří leželi tvářemi v prachu, a posměšně je okopávali. Další spěšně rabovali náklad povozu. Nebyl jsem tou scénou nijak zděšen. Do vozků mi nic nebylo a moje pocity byly v tu chvíli vlastně docela příjemné, protože jsem byl konečně osvobozen z útrob svého zatuchlého žaláře.

Jenže vzápětí jsem ucítil, jak se mi voják, který mne z truhly vytáhl, z jakéhosi důvodu snaží ulomit hlavu. Nebyla ve mně vůči jeho počínání žádná zloba, ale pokoušel se mne zničit. Snažil se rozlomit výtvor rabiho Löwa na dvě poloviny. Snad si myslel, že v tom štíhlém tělíčku nebo ve velké hlavě najde nějaký poklad.

Nemohl jsem vlastně udělat nic jiného, než co mi nařídil při našem posledním setkání Löw. Tedy se bránit. Udělal jsem to instinktivně, nepromyšleně, takže jsem použil způsob, který všechny přítomné vyděsil. Dnes byste řekli, že jsem do těla toho lapky vyslal elektrický výboj. A že jsem to nejspíš trochu přehnal, což je pravda. Neznal jsem ještě svoji skutečnou sílu, protože jsem na svoji obranu ještě nikdy předtím nemusel zasahovat.

Výboj měl jistě několik tisíc voltů, protože voják se přímo přede mnou se strašným výkřikem vzňal a během pár sekund v oslnivém světle shořel. Později jsem si umínil, že ke své případné obraně v budoucnosti budu používat mírnější metody, ale jisté je, že ta scéna k smrti vyděsila nejen zbylé vojáky, ale i oba židovské vozky.

Lapkové se s křikem o „židovských čárách“ rozprchli a už se nevrátili. Oba vozkové se pomalu zvedli ze země, oprašovali se, ale zároveň s obavami pokukovali po sošce ležící kousek od nich.

„Bylo to v té truhle s věcmi od rabiho Löwa,“ řekl jeden.

Pochopil jsem z toho, že i spisy a svícny v bedně pocházely z Löwovy pozůstalosti.

Oba se chvíli dohadovali, co se mnou. Zatímco sbírali nejrůznější věci rozházené po zemi, sošky se báli dotknout. Asi by mne tam nechali a ujeli, ale nebyli si jistí, jak moc rabi Heller o sošku stojí. Kdyby tušili, že za šestnáct let, která jsem strávil v truhle, Heller na tuhle část Löwovy pozůstalosti zřejmě zapomněl, jistě by byl můj osud zcela jiný. Jenže ti dva mne nakonec pro jistotu a ze strachu před Hellerem za pomoci dlouhé lopaty naložili zpět do truhly a pokračovali v cestě.

Nevěděl jsem do té doby, že mohu prožívat i komično. Způsob, jakým sošku vraceli do truhly, ve mně ale vyvolával cosi jako vnitřní smích. Lopatu drželi až na samém konci násady, a když se mne dotkla, nejprve prudce cukli zpět a odskočili. Když se nic nestalo, pokus opakovali, až žulové tělíčko nakonec vpravili do truhly. Víko bylo ovšem rozbité, a tak přes truhlu jen přehodili kus plátna.

Mohl jsem tedy během zbytku cesty naslouchat jejich řečem mnohem lépe. Opakovaně se vraceli k té hrůzyplné scéně a snažili se přijít na to, co se vlastně stalo.

„Co když to byl jen nějaký blesk?“ ptal se jeden z nich. „Leželi jsme přece na zemi, bůhví, odkud to přišlo.“

Postupem času jeden druhého přesvědčili, že záblesk a smrt vojáka nemohou přičítat nějaké sošce, ale pochybnosti v nich zůstávaly. Löw byl koneckonců uctíván nejen jako rabín, ale i mág. Nakonec se shodli, že před Hellerem o celé věci raději pomlčí, ještě by si mohl myslet, že jsou blázni.

Takže když konečně i s povozem dorazili do Mikulova, kde se Heller stal v roce 1625 moravským zemským rabínem, zmínili sice loupeživé vojáky, kteří rozbili některé truhly, ale tvrdili, že je křikem a statečnou obranou zahnali na útěk. Heller je poslouchal s jistou skepsí, ale na podrobnosti se nevyptával.

„Löwova soška. Úplně jsem na ni zapomněl,“ řekl s mírným údivem, když sundal plátno, které pokrývalo mou truhlu.

Vytáhl mě ven a postavil na polici ve svém pokoji. Oba vozkové ho přitom pozorovali s pověrečnou hrůzou v očích.

Na té polici jsem stál až do roku 1627, kdy se Heller vrátil do Prahy. Pobyt v Mikulově, stejně jako před tím věznění v truhle, nebyl pro myslícího tvora, jakým jsem, nic příjemného. V pokoji totiž nepanoval žádný velký ruch. Heller úřadoval v jiné části domu nebo v synagoze, takže jsem býval většinu dne sám. Spal ve vedlejším pokoji, příliš času jsem s ním tedy netrávil ani po večerech a v noci. Občas ale přece jen do místnosti zašel, někdy si celé hodiny četl v křesle u okna. Několikrát přivedl do pokoje i návštěvníky, z jejichž diskuse jsem pochopil, že válka stále pokračuje.

I po návratu do Prahy jsem byl v jeho pražském domě odložen jako nějaká nepotřebná věc na polici v jednom z pokojů. Nicméně přece jen rušnějším, než byl ten mikulovský. Střídali se v něm nejrůznější návštěvníci a některým z nich si Heller hořce stěžoval, jak jej trápí vysoké daně, které Židé museli odvádět kvůli válce císaři.

Hlavní břímě obstarávání peněz sice v pražské židovské obci nesl v té době Jakob Baševi, který nahradil Maisela v roli dvorního Žida. Byl ve finančnictví možná dokonce zběhlejší něž Maisel, poznamenal několikrát Heller, který ale i tak musel coby vrchní rabín rostoucí daně vysvětlovat svým souvěrcům. Bouřili se proti němu zejména chudší obyvatelé ghetta, kteří v něm viděli prodlouženou ruku císařské moci.

Baševi k nám občas zašel a vedl s Hellerem dlouhé rozhovory. Jindy zase rabína hostil ve svém paláci v Maiselově ulici. Heller také občas zašel do Velkodvorské synagogy, kterou nechal Baševi za své peníze vybudovat podobně, jako před ním Maisel za svoje peníze vybudoval Maiselovu synagogu.

Heller se později dostal do skutečných problémů, když byl obviněn z pohrdání státem a křesťanstvím a ve Vídni na čtyřicet dní uvězněn. Protestoval totiž nejen proti vysokým daním, ale i proti dřívějšímu nařízení císařské moci spálit Talmud. Nakonec se z vězení vysekal svou slavnou obhajobou Talmudu, a dosáhl dokonce i snížení daní. Baševi, jenž se stal Hellerovým blízkým přítelem, ho hájil, a dokonce za něj zaplatil část pokuty, která byla Hellerovi uložena.

Ale u toho už jsem nebyl. Nedlouho před rabínovým uvězněním se u něj totiž zastavil jistý Moses Jeitteles, který byl prý po přeslici Löwovým příbuzným. Nebydleli daleko od sebe, Jeitteles koupil několik let před tím v ghettu dům, který se nacházel nedaleko toho, v němž jsem s Hellerem přebýval.

Když mu Heller při jedné návštěvě řekl, že ta tmavá soška stojící na polici je dar od rabiho Löwa, Jeitteles ke mně přistoupil a dojatě mě chvíli držel v rukou. Heller mu prozradil, že právě tahle soška je pozůstatkem Löwova neúspěšného pokusu stvořit všemocného golema. Vyprávěl, co mu Löw pár dní před smrtí o svém pokusu s golemem prozradil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední útěk Adama Drechslera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.