Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Elizabeth Colemanová

Ukradený příběh

First published in Australia as LOSING THE PLOT by Allen & Unwin, 2019
Copyright © Elizabeth Coleman 2019
All rights reserved.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021
Translation © Petra Královcová, 2021
Cover illustration © Innart / Depositphotos.com

Z anglického originálu Losing the Plot vydaného nakladatelstvím Allen & Unwin v Crows Nest NSW roku 2019 přeložila Petra Královcová
Jazyková redakce Jana Drápalíková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Ondřej Mikulecký
Formát ePub Štěpán Böhm
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7933. publikaci.
První vydání, Praha 2021, 344 stran
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s., Husova 1881, Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-271-4102-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4101-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-1767-3 (print)

„Nikdo vás nemůže přimět k tomu, abyste se cítili méněcenní,
bez vašeho souhlasu.“

Eleanor Rooseveltová

KAPITOLA 1

Vanessa

Konec.

Vanessa se zarazila a zamračila se na notebook. Za kuchyňským oknem začínalo svítat. Je to podvádění, napsat nejdřív poslední slovo? Podle Natalie ne.

„Dodá ti to pocit jistoty, že román skutečně dokážeš dokončit,“ řekla jí. „A že tvůj román nebude jen berlička, aby ses vyhnula zpracování vlastní bolesti.“

Natalie byla poradkyně a v těchhle věcech se vyznala, nabízela jí radu s dokonale vyváženou směsí profesionality a osobní vřelosti. Vanessa si dokázala ještě teď vybavit její povzbudivý úsměv a jemný stisk ruky.

Děvka! Kurva! Zlodějka manžela!

Ale i tak. Byla by sama proti sobě, kdyby nevyužila její zkušenosti. I když to poprvé dopadlo tak, jak dopadlo.

„Odcházím k Natalie.“ Konec.

Měla poznat, že je něco špatně, když Craig navrhl, aby své pocity probrali s poradkyní, ale byla tak rozrušená, když použil slova „probrat“ a „pocity“ v jedné větě, že nějak přehlédla varovné signály. Craig nebyl muž mnoha slov, pokaždé se zdráhal mluvit o svých emocích s výjimkou těch, které se týkaly sportu. S kamarády na fotbale klidně plakal radostí nad perdou přímo do brány a utápěl se v bezbřehém soucitu při odchodu hráčů na odpočinek nebo úrazu kolene, jakmile ale přišlo na vztahové záležitosti, jako by se zabouchly dveře. Vanessa někdy přemítala, jestli by získala jeho pozornost, kdyby si natáhla fotbalové trenky a kopala míč po kuchyni. Ta myšlenka ji pokoušela, ale nikdy to neudělala. Připadalo jí to dětinské. No a taky bylo potřeba vzít v úvahu celulitidu.

Pak ale seděli v kanceláři poradkyně Natalie a její empatický pohled a pevné bicepsy otevřely stavidla a z Craiga se vyvalila záplava emocí.

„Je mi to líto, Ness,“ mumlal na konci dlouhatánského monologu, „ale potřebuju někoho, s kým bych si mohl promluvit.“

Aha.

„No to je teda gól!“ chtělo se jí ječet, když dokázala zase trochu myslet. „Docela by se hodilo, kdybys mi to řekl dřív, možná bych nemarnila posledních deset let snahou respektovat, že na nějaké povídání moc nejsi.“ Místo toho ale mlčela. To s vámi udělá šok.

Vanessa slyšela svůj výdech. O osm měsíců později byla v domě pořád znát Craigova nepřítomnost a právě teď ho cítila z každého koutu staré kuchyně. Plánovali renovaci, když tenhle bungalov ze šedesátých let v multikulturním Prestonu na severu Melbourne před osmi lety koupili. Velkolepé sny o žulové pracovní desce a otevřeném prostoru rodinného bydlení. Nic z toho všeho nebylo, protože Craig byl tak zaměstnaný stavěním domů pro ostatní – a možná to tak v srdci nikdy necítil? Bylo ironické, že se všude kolem nich tolik stavělo. Za posledních pár let tři sousedé prodali domy developerům, kteří je neprodleně zbourali a vystavěli bytové domy. Atmosféra klidné ulice, kde se všichni znali, se měnila a Vanessa uvažovala, kdo podlehne příště. Alespoň paní Bianchiová odvedle, která byla v Austrálii od roku 1972, ale dosud pochytila jen zlomky angličtiny, se držela.

Daisy Vanessu šťouchla do nohy, aby ji poplácala – natáhla ruku pod stůl a podrbala milovanou fenku labradoodla mezi ušima. Daisy se na ni podívala, jako by říkala „to je dobré, spolu to zvládneme“, a Vanesse se zamlžil zrak. Je to legrační, že s námi tohle psi dokážou udělat. Oknem slyšela malé majny štěbetající na telegrafních sloupech a srdce ji bolelo při pomyšlení na smog v jejich maličkých plicích. Slunce ale stoupalo nad dvůr a viděla vykukovat první narcisy a to už bylo něco. Vanessa nebyla žádná zahradnice, ale milovala narcisy. A kdo ne? Jaro. Nové začátky.

Vrátila se k notebooku. Konec. Tak se cítila, když Craig odešel. A teď byla tady, na prahu čtyřicítky, a uvažovala, že ji oslaví tím, že strčí hlavu do kbelíku. Ne, ne doopravdy.

No… možná.

Podívala se na okrouhlé bříško pod županem. Její velikost 12 byla o jedno číslo menší, než nosila průměrná Australanka, tak jak to, že oblečení, které si kupovala, mělo na cedulce skoro pokaždé napsáno L? Bylo to spiknutí proti ženám, věděla to, ale i tak si připadala jako slonice. Obzvlášť když se srovnávala s Natalie, která měla břicho rovné a pevné jako buben. Natalie byla blázen do fitness, což se zdálo být v rozporu s tím, že pracovala jako vztahová poradkyně – ale proč vlastně? Jen proto, že celé dny trávila v křesle nasloucháním stěžujícím si a plačícím lidem, nemusela být od přírody usedlá. To ani zdaleka! Natalie seděla, jen pokud zrovna necvičila. Během cvičení každé ráno v parku se jí lesklý tmavý culík pohupoval ze strany na stranu a ona se dostávala do optimální pohody, aby byla zcela k dispozici svým klientům. Se soucitným srdcem a botami Nike byla Natalie pro Craiga dívkou snů. Skutečnost, že měla oči jako korálky posazené až příliš blízko u sebe, mu zjevně nijak nevadila. Když tu Vanessa seděla nad notebookem, neubránila se pomyšlení na to, že Craig a Natalie prožívají skutečný milostný román, zatímco ona se bude muset spokojit s fikcí.

Chystala se svůj román pojmenovat Ztracené a nalezené srdce. Bude vyprávět příběh Georgie Sinclairové, kurážné newyorské sestřičky na kardiologii, která asistuje při transplantaci srdce, když se dozví, že dárcem je její snoubenec, který právě zemřel při dopravní nehodě. Georgie omdlí na operačním sále, čímž rozzlobí arogantního, ale brilantního transplantačního chirurga doktora Magnuse Maddisona. Jde o první z mnoha jejich střetů, ale jak se příběh rozvíjí a Georgiino srdce uzdravuje, podvolí se s Magnusem sexuální přitažlivosti a hluboce se do sebe zamilují. Doktor Magnus Maddison je alfa samec, který vycítí Georgiiny citové potřeby a nikdy ji nepřestane milovat. Ale stejně, copak člověk opravdu přestane milovat? Jako by se dalo odmilovat, stejně jako když odinstalujete nějaký program. Vanessa si myslela, že přestat někoho milovat byla spíš výmluva lidí, kteří se prostě přestali snažit. Ale Magnus se nikdy nepřestane snažit – ne že by se snažit potřeboval, s Georgií jsou pro sebe jako stvoření.

Vanessu najednou sevřela panika. Byla zubní asistentka, pro lásku boží. Třiadvacet let sterilizovala ortodontické kleště a vdechovala páchnoucí lidský dech. To ji mohlo kvalifikovat k sepsání příručky o zubní hygieně, ale román? Na co si tu hrála? Pak se ale dala dohromady, když v duchu zalétla zpátky do roku 1994 na střední a zatajila dech, zatímco sledovala učitelku angličtiny paní Flanneryovou, jak se kolébavě přibližuje k mikrofonu. Ten vydal ten příšerný pištivý zvuk a paní Flanneryová sebou trhla a uskočila. Pak se ale sebrala a oznámila: „Cenu v desátém ročníku soutěže v angličtině získává Vanessa Spriggsová.“

Vanessa si vzpomínala, jak zářila hrdostí a studem, když paní Flanneryová říkala shromážděným rodičům: „Vanessa odváděla ve slohu celý rok skvělou práci, její tvůrčí psaní je mimořádně slibné.“

Potlesk!

Vanessa uvažovala před monitorem: má dát za Konec tečku? Obrátila se k hromádce románů s lékařskou tematikou od své oblíbené autorky Charlotte Lancasterové, ale když je rychle prolistovala, ukázalo se, že žádný nekončil slovem Konec. A kde teď byla Nataliina rada začít tím, že napíše Konec?

Crrr!

To už je 6.30?! Vanessa vyskočila zklamaně ze židle a vypnula minutku. Jediné, co napsala, bylo jedno zbytečné slovo, a brzy bude muset vytáhnout děti z postele. Srdce se jí svíralo, když zapínala žehličku a popadla z koše s prádlem dvě pomačkané školní košile. Staršímu synovi Jacksonovi táhlo na třináct a ten citlivý chlapeček, kterého tak zbožňovala, se měnil v páchnoucího cizince, který ve svém pokoji vyváděl kdovíco…, i když soudě podle ušmudlaného povlečení se mohla lecčeho dohadovat. Byla jen ráda, že nesdílel pokoj s divokým mladším bratrem Lachiem, kterému bylo nedávno deset. Jistě, puberta jednou nevyhnutelně zachvátí i Lachieho, ale není nutné to uspíšit.

Znovu ji napadlo, jak je to smutné, že už chlapci nemají doma tátu, který by jim pomohl tím vším projít. Jak se to mohlo stát? Říká se, že zpětně si člověk uvědomí náznaky, ale upřímně, ona je neviděla. Vždycky si myslela, že budou s Craigem žít šťastně až do smrti, i když to tak nebylo. Nikdy ji nenapadlo, že se z ní stane svobodná matka s chlupatými lýtky a dírou v srdci tam, kde býval její manžel.

Srdce!

Inspirace udeřila silou blesku. Už měla poslední větu knihy! Pospíchala zpátky ke stolu a usadila se k notebooku, aby třemi prsty rychle napsala:

Magnus si ji přitáhl do náruče. Položil jí dlaň na srdce a jemně si přiložil její ruku na to své. „Cítíš to?“ zeptal se. „Dvě srdce bijí jako jedno.“

Vanessa se opřela a zářila pýchou. Poprvé po osmi měsících cítila záchvěv optimismu.

Což znamenalo, že Natalie měla pravdu. Ksakru.

KAPITOLA 2

Georgie podala Magnusovi jehlu a šití. Když se jejich ruce ve sterilních rukavicích dotkly, ucítila elektrický výboj. Tytéž mužné ruce, které vysílaly impulzy do jejích prstů, právě vložily srdce do hrudi její těžce nemocné sestry…

„Vrať mi to!“

„Dej mi pokoj!“

„Mami! Lachie mi vzal telefon!“

No výborně, kluci už byli zase v sobě. Vanessa se snažila ignorovat šarvátku ozývající se z Lachieho pokoje.

„Řekni mu, ať mi to vrátí!“

„Sklapni, blbe!“

„Ty jsi blbec!“

„Mamííí!“

Vanessa se ani nepohnula, protože by jí muselo hořet za zadkem, aby právě teď vstala od počítače. Skoro rok poté, co napsala Konec, vyťukávala poslední řádky! Sotva tomu mohla uvěřit. Nějak se jí podařilo po tři sta šedesát osm dní v řadě vylézt z postele ve 4.30. Vydržela přes všechny pochyby, až nápady začaly plynout a doktor Magnus Maddison a přidrzlá sestřička Georgie Sinclairová oživli a všechno ostatní díky nim začalo tak nějak dávat smysl. Jako by jí stvoření fiktivního světa pomohlo vidět ten skutečný jasněji.

Když se ohlédla, nebyl Craig jediným viníkem krachu jejich manželství – ne že by někdy někdo byl. Vanessa už dokázala vidět, že se až příliš snažila nerozhoupat loďku. Měla se dožadovat Craigovy pozornosti a pustit se do nějaké té hádky čistící vzduch, ale z konfliktů se jí vždycky ježily chlupy. Někdy si říkala, jestli by to bylo jinak, kdyby patřili s Craigem k těm párům, které si libovaly v hlučných sporech následovaných vášnivým sexem na udobřenou. Možná, jenže to vůbec nebyla ona. Byla z těch, co se snaží všem zavděčit – ačkoli, jaká ironie, Craigovi se nezavděčila…

Pohled jí padl na vázu svěžích narcisů, které natrhala dnes ráno. Další jaro. Další nový začátek. Možná byl čas Craigovi a Natalie skutečně odpustit, místo aby to jen předstírala kvůli chlapcům. Už to bylo dvacet měsíců a všichni šli dál. Vanessa byla znovu zamilovaná – do doktora Magnuse Maddisona. Byla to chyba?

Jejich pohledy se setkaly nad chirurgickými rouškami. Magnusovy oči byly jako záhadné tůně, hluboké a temné jako sama noc, a přece v nich byla zranitelnost, jakou ještě neviděla. Zaleskla se v nich snad slza?

Narcisy se chvěly do rytmu Vanessina psaní, což se rozhodla považovat za šťastné znamení, ačkoli věděla, že to ve skutečnosti souvisí s rozviklaným stolem, který měl jednu nohu podloženou podtáckem, aby se nekýval. Nezabíralo to.

„Mami, on mi to nechce vrátit!“

Ve dveřích do kuchyně se objevil Jackson a hned za ním Lachie.

„Slepičí prdelko!“

Vanessa odvrátila pohled od monitoru a otočila se k synům. Oba dva byli vysocí po Craigovi, zdědili po něm i husté medově hnědé vlasy, ale zatímco Lachie podědil i široká ramena a snědost, Jackson byl hubené dítě střižené ze stejné pihovaté látky jako Vanessa. Vytáhl si kratší slámku, dle jejího mínění.

„Lachie, vrať to. Stejně máš dělat na tom projektu o pouštních zvířatech.“

Lachie ale s obratností digitální generace dál prsty ťukal do mobilu.

„Jen se podívám na Ender Dragona…“

„To je můj telefon!“

Vanessa rychle nakoukla na monitor. Neměla by nahradit slovo „zaleskla“ výrazem „zatřpytila“? Ano, slza se zatřpytila, to zní líp.

Zatím se Jackson vrhnul po iPhonu a Lachie ztratil kontrolu nad hrou. Praštil bratra. Jackson mu bouchnutí oplatil, a už z nich bylo klubko pihovatých paží a pěstí.

„Zrovna jsem chtěl zabít Ender Dragona!“

„Je to můj telefon a já chci zabít Withera!“

„Stačí!“ sebrala Vanessa Lachiemu telefon. „Musí existovat někdo, koho byste mohli zabít společně.“ Ukázala k obývacímu pokoji. „Tenhle iPhone se zabavuje. Oba hned na Xbox.“

„Ale mami…“

„To není fér…“

Zdvihla ruku. „Žádné dohadování. Buď Call of Duty, nebo postel.“

Jackson a Lachie nabručeně odkvačili a Vanessa prožívala krušnou chvíli. Jaká je to matka, když synům nařizuje jít si hrát válečnou hru plnou násilí? Taková, která má pocit, že jestli nebude mít chviličku klidu, asi je zabije.

Nebývala vždy tak benevolentní. Trápilo ji, když si chlapci hráli násilné hry, ale Natalie promyšleně tlumila její strachy.

„Vážně si nemusíš dělat starosti. Mysl mladého člověka dokáže rozlišovat mezi fantazií a realitou, a věř tomu nebo ne, ovládání Xboxu rozvíjí zručnost a koordinaci oko–ruka.“

Vanessa samozřejmě mohla říct: „Víš, kam si můžeš ty svoje rady strčit, ty děvko?“ Ale přiznejme si, že jí Natalie říkala, co chtěla slyšet, protože Xbox chlapce zaměstnal a jí uvolnil ruce na psaní knihy. Jen doufala, že se Ztraceného a nalezeného srdce prodá dost, aby to zaplatilo jejich léčbu, bude-li později potřeba. Nebo možná kauci. Což – kdyby na to skutečně došlo – by nebylo tak zábavné, jak se momentálně zdálo.

Konečně klid, pomyslela si, když se z obýváku ozval rachot automatické zbraně. S gustem zaútočila na klávesnici:

Georgie sledovala jeho šikovné ruce zašívající dlouhou tenkou ránu, která se táhla přes hrudník její sestry, a modlila se z celého srdce, aby Holly zvládla kritické pooperační období…

Daisy položila Vanesse hlavu do klína, jako by ji chtěla povzbudit. Srdce se jí zatetelilo. Daisy s ní byla na každém kroku téhle cesty, zpod stolu nabízela podporu dnem i nocí. Vanessa měla v plánu uvést ji v poděkování, ale nebudou si čtenáři myslet, že je trochu divná, když děkuje psovi? Ale, o co jde… Copak Elizabeth Barrett Browningová nenapsala nádhernou báseň o svém kokršpanělovi? Vanesse bylo šestnáct, když na doporučení paní Flanneryové poprvé četla „Pro Flushe, mého psa“. Dodnes nad ní vzdychala.

Pes, o kterém dlužno říci:

Dnem i nocí paní spící

neúnavně stráží.

Přes závěsy v šeru ticha

záblesk slunce neproniká

k popelavé tváři.

Nádhera.

Naneštěstí si Daisy zrovna tuhle chvíli vybrala k vypuštění obzvlášť páchnoucích větrů. Vanessa sebou trhla. Byla si jistá, že Flush by něco takového neudělal.

* * *

Byly tři ráno a Vanessa cítila, jak jí zrychleně buší srdce, zatímco prsty pospíchají k cíli.

A tak bylo nebezpečí zažehnáno. „Děkuji, že jsi Holly zachránil život,“ zašeptala Georgie. „Když pomyslím na to, cos pro ni udělal…“

Magnus se na ni lehce posměšně usmál. „Blázínku. Zachránil jsem tvé sestře život pro tebe.“

Georgie zalapala po dechu. Zpod operační čepice se jí uvolnil pramen vlasů a Magnus si ho šikovně omotal kolem prstů operatéra. „Vím, že si připadáš neviditelná, ale pro mne jsi ta nejzářivější hvězda na nebi a jediné slunce, které vidím.“

Vanesse se oči zalily slzami a rozmazaly jí výhled na monitor. Osušila si je látkovou utěrkou.

Magnus si ji přitáhl do náruče. Položil jí dlaň na srdce a jemně si přiložil její ruku na to své. „Cítíš to?“ zeptal se. „Dvě srdce bijí jako jedno.“

Bez ohledu na zvyklosti Vanessa napsala Konec. Pak nechala slzy téct. Skutečně to dokázala. Nemohla tomu uvěřit.

Hodiny hlasitě tikaly v prázdné kuchyni.

A pak se rozletěly zadní dveře a vstoupila její matka Joy v záchvatu radosti ze života a oblaku parfému Beyoncé Midnight Heat.

Vanessa se rozzářila: „Mami! Právě jsem dopsala ten román.“

„Dopsala? Ach, Nessie!“ Joy se přehnala kuchyní a skočila dceři kolem krku. „Jsem na tebe tak pyšná!“

„Díky!“

Joy ji pevně stiskla a Vanessa si všimla nevábných dolíčků na spodní straně jejích paží. Každou jinou by svěží zářijová noc donutila vzít si rukávy. Vanessu napadlo, že by Joy možná měla trochu zvážit ty obtažené koktejlky… Ale co. Proč by se měla její matka začít oblékat jako seniorka, když je pořád ještě kus? Ve třiašedesáti Joy pořád lámala srdce, což většině jejích nápadníků, kterým už srdce tolik nesloužilo, dělalo starosti.

Joy mrkla. „Charlotte Lancasterová by si měla dát pozor, vyšoupneš ji z žebříčků bestsellerů.“

Společně se zasmály a Vanessa ucítila nával vděčnosti. Za to, čeho dosáhla, vděčila matce. Když Craig odešel, Joy se k ní nastěhovala, aby jí pomohla s hypotékou. Věnovala jí první román od Charlotte Lancasterové Intenzivní péče – milostný románek osiřelé sestřičky z JIPky a citově odtažitého lékaře na pohotovosti. „Bude se ti to líbit, Nessie,“ slíbila jí Joy a Vanesse se kniha líbila tak, že dychtivě přečetla i ostatní Charlottiny romány a pocítila inspiraci a touhu nezklamat víru paní Flanneryové v její schopnosti, pokusit se o vlastní knihu.

„Charlotte by takový příběh o transplantaci srdce nikdy nenapadl,“ prohlásila Joy s nestydatou předpojatostí. „Je boží.“

„Mami.“

Vanessa nastavila dlaň. Bránila se všudypřítomnému slovu „boží“ tak vehementně, že za jeho použití stanovila pro sebe i rodinu pokutu.

Joy se ale jen zasmála a její ruku odstrčila. „Nedám ti dolar, když to bylo v tak příhodném kontextu.“

Joy shodila velkou kabelu na stůl a zula si patnácticentimetrové podpatky. Vanessa se cítila trošku naštvaně – její matka pořád nechávala svoje věci všude kolem a asi si myslela, že přiletí kouzelné víly a seberou je. Napadlo ji, co by se stalo, kdyby počkala, až si Joy ty boty sebere, ale to by dřív v Arktidě vymřeli lední medvědi.

Joy se zaměřila na Vanessin rukopis, a když uviděla první stránku, zarazila se v šoku.

„Co je tohle? Ztracené a nalezené srdce, Mia Fontainová?“

Jejda, napadlo Vanessu, a je to tu.

„Kdo je Mia Fontainová?“

„Rozhodla jsem se použít pseudonym. Je to narážka, všimla sis?“

Upřímně řečeno Vanessu překvapovalo, že ji pseudonym za celou dobu nenapadl. Jedna věc byla chtít, aby se román proslavil, ale když začala myslet na to, že by ona sama byla slavná, zachvátila ji panika. Bylo jí jasné, že je v tom divná, zvlášť v téhle postkardashianovské médii posedlé době, ve které se očekávalo, že se každý požene za slávou a stydlivost dávno vyšla z módy, ale když mohla pseudonym používat Elena Ferrante, tak proč ne Vanessa?

Joy se tvářila konsternovaně a Vanessa se přistihla, že ji hypnotizuje rudá rtěnka zachycená v pavučinkově tenkých vráskách nad matčinými ústy.

„Ale Nessie, nemáš se za co stydět.“

Po pravdě řečeno, Vanessa se dost styděla.

„Mami, dokonce i Agatha Christie psala romány pod pseudonymem. Říká ti něco Růže a tis od Mary Westmacottové?“

Joy měla prázdný pohled. Ani Vanesse to zase tolik neříkalo, ale o to nejspíš právě šlo, pomyslela si.

Kam až jí paměť sahala, netoužila být středem pozornosti, což bylo divné, když se nad tím zamyslela, protože oba její rodiče byli ten typ lidí, kteří na sebe strhnou veškerou pozornost v místnosti, kam vejdou. Ale zase to mohl být právě ten důvod, proč se ona tolika očím vyhýbala?

Přemítala nad tím, jak chudák J. K. Rowlingová zvládá život na očích veřejnosti. Ty miliardy dolarů asi pomáhají. Miliardy! Jen si to představte. Co když se Mia Fontainová stane po J. K. Rowlingové druhou autorkou, která vydělá miliardy dolarů? Někdo přece musí být další, že? Vanessa si představovala, jak utrácí horentní příjmy z autorských práv. Většinu by darovala na důležité projekty, jako to dělají Melinda a Bill Gatesovi – nikdo nepotřebuje miliardu babek –, ale i tak by mohla pro sebe a pro Joy koupit úžasný dům (nebo tři!) a dát synům to nejlepší vzdělání, jaké se dá penězi zaplatit. Najednou si představila Jacksona, jak pronáší jako zástupce maturantů řeč na elitní střední škole Geelong Grammar School. Tak pronikavě chytrou, že se stane virální. Seděla by v první řadě v nádherných šatech a pohledný manžel by jí stiskl ruku a zašeptal by: „To je tvoje zásluha.“

„Ale Nessie,“ přerušila ji Joy, „zasloužíš si uznání.“

„Mami, víš, že jsem raději nenápadná.“

„To já taky,“ pronesla Joy a srovnala si černou krajkovou podprsenku, pečlivě naaranžovanou tak, aby vykukovala z miniaturních šatů. „Ale někdy to prostě patří k věci.“

Vanessa raději změnila téma dřív, než se ta záležitost s Miou Fontainovou vyhrotí.

„Jak ses měla s Barrym?“

Joy se rozkošnicky protáhla a Vanessa zaslechla sérii praskavých zvuků.

„Pohádkově. Umí mistrně roztančit prsty na klitorisu – myslím, že je to tím, že hraje na klavír.“

„Tak to jsem ráda, že nehraje na bonga.“

„Ale Nessie!“

Obě vyprskly smíchy, ale pak Joy přelétl po tváři stín a bylo po jiskření.

„Ale tvého tátu pochopitelně nenahradí.“

A bylo to venku, odkryté jako rána uprostřed kuchyně – rozšklebená díra v srdci Joy Spriggsové. Pořád ještě všechno začínalo a končilo u Vanessina otce, kterého obě zbožňovaly. Vanessa si ještě pamatovala, jak se její máma vrhala Jackovi do náruče, jakmile přijel domů z jedné z četných služebních cest. Zmizeli v ložnici a malá Vanessa slyšela naléhavý rytmus vrzajících pružin matrace a matčin smích. Připadalo jí to jako hodiny. Potom si její táta našel pokaždé čas, aby se i ona cítila výjimečná. Ještě teď se jí sevřel žaludek, když si vzpomněla, jak Jack držel v mužných dlaních maličký hrneček na čaj během jejich snídaně v „paláci“ – ve skutečnosti to byl jeden z těch dětských stanů z Kmartu.

„Smím vám dolít čaj, Vaše Výsosti?“ zeptal se.

„Ano, smíte.“

A Jack mrknul, protože oba věděli něco, co Joy netušila – v čajové konvičce byla cola! (Po letech v zubařské ordinaci Joy nesměla cola do domu.) Popíjeli společně ten kontraband, Jack ji lechtal na nožičkách a Vanessa se svíjela smíchy.

A teď, po všech těch letech, si najednou uvědomila, že vzhled doktora Magnuse Maddisona vytvořila podle Jacka: vysoký a charismatický, stříbrně prokvetlé husté tmavé vlasy a ten typ úsměvu, při kterém máte pocit, že jsou ostatní neviditelní. Páni. Ukazovalo to, jak byla v jejím podvědomí vzpomínka na tátu stále živá, i když už dávno zemřel. Zabil se v autě jedné horké lednové noci roku 1995 a i po desetiletích Joy pořád hledala velkou vášeň, která by dokázala zaplnit to prázdno, co po něm zůstalo.

„Tvůj táta byl můj rytíř v lesklé zbroji.“

„Ach, mami…“

Vanessa ji objala. Svým způsobem věděla, jak se Joy cítí. Po roce v důvěrném propojení s doktorem Magnusem Maddisonem sama pochybovala, jestli kdy najde muže, který by se mu vyrovnal, ale její otec přinejmenším kdysi existoval.

Držely se jedna druhé a hodiny tikaly… Pak si Joy otřela oči. Usmála se přes slzy a Vanessa sledovala, jak se opět vynořuje na povrch její přirozená jiskřivost.

„Ale dost už o mně. Chystáš se odeslat svou knihu hned?“

„Teď? Ve tři ráno?“ Jako kdyby ji to už nenapadlo.

„A proč ne? Není lepší čas než přítomnost.“ Trpělivost nebyla nikdy Joyinou silnou stránkou. „Pošli to své dílo, Nessie. Musíš jen sepsat průvodní dopis.“

Shodou okolností to Vanessa udělala už před měsícem. Ani její silnou stránkou nebyla trpělivost. Otevřela koncept e-mailu na obrazovku.

„Tenhle jsem si připravila už dřív.“

Joy se zasmála a Vanessa cítila, jak hoří netrpělivostí. Bylo to tak neskutečné – chystala se poslat svůj vlastní román vydavateli Charlotte Lancasterové! Rychle zkontrolovala překlepy – všechno, co napsala včera, už zkontrolovala – a po několika drobných úpravách připojila rukopis k e-mailu. Ta chvíle jí připadala velkolepá.

„Počkej, chci si udělat fotku.“

Joy začala hledat svůj telefon a rozházela obsah tašky po celém stole. Vanessa si v duchu poznamenala, že musí sebrat lahvičku s názvem ŽHAVÁ NOC – PRO ZVÝŠENÍ JEJÍ ROZKOŠE dřív, než ji uvidí kluci. Když Joy konečně vyhrabala telefon a nastavila fotoaparát, dala prst nad trackpad.

„Připravená? Úsměv!“

Naprosto zbytečná poznámka! Vanessa se usmívala tak široce, že měla pocit, jako by jí měl vybuchnout obličej. Joy pořídila snímek, jak Vanessa kliká na odeslat, a Ztracené a nalezené srdce se vydalo na cestu kyberprostorem do vydavatelství Wax.

Vanessa se stala oficiálně autorkou!

* * *

Byla ještě celá omámená pocitem štěstí, když další den ráno jela do práce na Smile Clinic v Reservoir, předměstí sousedícím se severem Prestonu. Vanessa většinou stíhala vlak, aby se vyhnula produkci skleníkových plynů, ale dnes půjde po práci nakoupit, takže bude potřebovat pohodlí své corolly. Naštěstí to byla krátká cesta opačným směrem než hlavní proud dopravy valící se do města.

Když vešla na kliniku, nadšeně ji zdravila nejlepší kamarádka Kiri Naawainová, urostlá maorská kráska s typickým kiwi akcentem.

„A tady je Vanissa Rooneyová, světoznámá spisovatelka!“

Vanessu takový projev podpory od Kiri, která se nijak netajila tím, že zamilované romány považuje za „sráčky“, dojímal. Pak se objevil její manžel, zubař Anthony Altieri, muž vybraných způsobů, nejméně o hlavu menší než jeho žena, a hvízdnul mezi zuby. Vanessa se žertem poklonila. I když už měla práce sestry na zubním nad hlavu – na rovinu, kolikrát asi můžete sterilizovat paradontální sondu, než máte chuť se s ní probodnout? –, ráda pracovala na téhle útulné malé klinice s Kiri a Anthonym, z nichž se stali blízcí rodinní přátelé. Anthonyho s Craigem spojovala láska k fotbalovému klubu Collingwood Magpies a Sam, syn Kiri a Anthonyho, dokonce hrál v Jacksonově klubu Redbacks. Všechno bylo tak idylické, byli šťastná čtyřka (nebo osmička, pokud počítala i děti). Ale po Craigově odchodu Kiri prohlásila, že jí vždycky připadal tak trochu jako blbec. Očividně názor nezměnila.

„Craig ať se jde vycpát,“ řekla, než vpustila prvního pacienta. „Vsadím se, že ten blbic nikdy nenapsal ani pohled.“

„Jednou jsem ho viděla psát nákupní seznam.“

Kiri se zasmála, až zachrochtala. Jako čerstvě odkopnuté dělalo Vanesse dobře vědět, že podle Kiri je Craig blbic, ale najednou to bylo skoro jedno, protože blbic neblbic, Vanessinu fiktivnímu hrdinovi Craig nesahal ani po kotníky. Když usazovala prvního pacienta do křesla, vznášela se na obláčku.

Teprve později, když leštila zubařské kleště, na ni dolehla prázdnota. Doktor Magnus Maddison byl pryč a už teď jí chyběl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukradený příběh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.