Vratislav Mlčoch

POVÍDKY PORŮZNU POSBÍRANÉ

aneb

Sedm tuctů všehochutí

Vznik této knihy si vyžádal hodně práce a času nejen při jejím napsání, ale také při editování, lámání a korekturách. Pokud se Vám kniha líbí, prosím Vás proto, abyste se o ní před svými přáteli a známými pochvalně zmínili nebo jim ji doporučili. Pokud se Vám však nelíbí, žádám Vás, abyste o ní nehovořili hanlivě, neboť někomu jinému se líbit může.

Zároveň Vás prosím o respektování autorských a vlastnických práv, tedy abyste ji zejména dále sami nešířili.

Děkuji Vám za Váš zájem o mou knížku a za eventuální příspěvek na mou vydavatelskou činnost.

Vratislav Mlčoch, autor a vydavatel

Vítejte v mé knížce!

Pár slůvek a díků úvodem

Jak zavádějící jsou všechna čísla, provázející a vyčíslující vznik knihy! Sedm let jsem na této knize pracoval a ona obsahuje sedm tuctů povídek. Ergo, každý měsíc jsem dal jednu, ne?

Jenže ve skutečnosti bylo všechno jinak. Povídek za ty roky vzniklo mnohem víc. Některé neprošly přísným sítem výberu, naopak jiné se staly podkladem pro jiné knížky, například Harleyku

A jak to bylo s těmi všehochutěmi? Má inspirace je pěkná potvůrka harcující na svém Pegasu po všech čertech a přinášející občas pěkné kulišárny. Tak například Městské divadlo Brno uvedlo recesistickou hru o králi Artušovi, o které jsem referoval v novinách a také ji recenzoval a abych herce i divadelníky a zejména publikum navnadil a trochu mystifikoval, napsal jsem povídku o králíku Artušovi, kterého vlastní a miluje malý chlapec, který jej musí bránit před nevůlí některých větších členů rodiny. A podobně tomu bylo i v dalších případech, kterých jsem spáchal docela dost. A dost jsem jich sem zařadil.

Máte-li tedy přehled o inscenacích velkých brněnských divadel nebo si je podle názvů vygooglíte, pobavíte se dvakrát. Ale domnívám se, že se pobavíte i bez toho. Dbal jsem na to, aby tyto povídky byly samonosné.

Ale inspirace, i když konkrétní, zde neuvádím, protože už nejsou ani aktuální, ani na repertoáru. Nicméně děkuji všem, kteří se jakkoliv přičinili o napojení mé inspirace a nakrmení jejího Pegasa, i když to učinili neúmyslně. Ovšem mejvíce děkuji těm, kteří mi poskytli inspiraci i když původně mi nechtěli pomáhat, nýbrž škodit. Takováto pomoc paradoxně pomůže nejvíc.

Vratislav Mlčoch

Brno, duben 2021

Vydalo Vydavatelství VRAM (www.vram.cz) v roce 2021 jako svou sedmou publikaci.

© Vratislav Mlčoch 2021

© Illustrations Vratislav Mlčoch 2021

ISBN 978-80-908170-1-2

První tucet

Před východem slunce - obrázek

(Ilustrace k povídce v tomto tuctu)

Milenci nebes

Když se František narodil, byla nebesa otevřená a Boží prst, přeplněný jeho dary, na něj ukázal. A vskutku, jak se záhy ukázalo, byl František miláček štěstěny. Narodil se zámožným, laskavým a milujícím rodičům, sám byl hodné a bezproblémové dítě, které všem činilo jen radost, dětské nemoci se mu vyhýbaly nebo měly jen lehký průběh, měl všestranné nadání, snad s výjimkou hudby a výtvarného umění, a hlavně se rád a snadno učil. Dělal radost rodičům i učitelům. Dokonce i puberta, ta ničitelka hodných dětí, měla u něj lehký, téměř bezproblémový průběh. Mimochodem, a to vůbec není nepodstatné, měl souměrnou tvář, hezké oči a mužně štíhlou postavu.

S Dorotkou to bylo obdobné. I na ni ukázal Boží prst a dary rozhodně neskrblil. Narodila se záhy po Františkovi v téže porodnici, patřila rovněž do vyšší střední třídy a byla to milá, hezká holčička, která, jak je to u holčiček obvyklé, místo zlobení se raději mazlila a povídala si. Její rodiče, už poněkud starší, byli šťastni, jakou milou a nadanou dcerku konečně mají a činili jí samé potěšení. Možná ji dokonce i trochu rozmazlili. Ale nerozmazlujte dítě, které se rádo mazlí a povídá si s vámi, no ne? I Dorotka se ráda a snadno učila a dokonce, což u holčiček nebývá obvyklé, ji kromě učení nedělaly problémy ani domácí práce jako je úklid, umývání nádobí a pomoc při vaření. A nakonec, což je u holčiček velmi důležité, rostla do krásy.

Dorotka se Františkem od dětství znala, chodili do jedné školky i třídy na základní škole a později i na gymnáziu. Chodili spolu i jinak, protože Dorotce se líbily Františkovy oči a laskavé a láskyplné pohledy, jimiž ji častoval, a Františkovi se Dorotka líbila celá, později i její žensky obdařená postava. Před maturitou už byli do sebe zaláskovaní na celé kolo, Dorotka milovala Františkovy jemné doteky na svém těle, na jeho skrytých i neskrývaných částech, a jeho jemná a vroucí vyznání lásky, které jí rád činíval, inspirován klasiky milostné literatury. A František? Ten byl Dorotkou tak uchvácen, že to všechno činil s radostí, spíše častěji než málo, a dychtivě se učil, jak ženě, a Dorotce obzvláště, dělat potěšení.

Když oba skončili střední školu s výtečným prospěchem, bylo rozhodnutí co dál nasnadě. Lékařská fakulta. Oba ji absolvovali s červenými diplomy, a profesorský sbor se předháněl při nabídkách na další uplatnění. Mohli se stát asistenty na fakultě, fakultní nemocnice by po nich sáhla s nadšením a mnohé prestižní nemocnice je nepokrytě lanařily. To už byli svoji, svoje další osudy rádi spojili krásným a velkolepým sňatkem, protože skutečně hodlali kráčet životem ruku v ruce. Vypadalo to, že všemohoucí Bůh si to přeje rovněž, protože všechno nahrávalo jejich sňatku a společnému osudu. Ale oba svá okolí překvapili.

Místo aby nastoupili do snadného a dobře honorovaného povolání, rozhodli se pro klopotnou cestu. Dorotka, která vyrůstala v silně nábožensky založené rodině, v dospívání zaslechla myšlenku, že lidé, nadměrně obdařeni milostí Boží, by se měli o své obdaření podělit s těmi, kteří takové štěstí neměli a kteří, mnohdy bez vlastního zavinění, žijí v bídě a utrpení. Ta myšlenka silně zasáhla její láskou a soucitem přeplněnou duši a nedalo jí moc práce, aby pro ni nadchla i Františka. Vedeni touto myšlenkou učinili osudové rozhodnutí.

Lékaři bez hranic v občanskou válkou sužované zemi kdesi v Asii.

Všichni je od této volby zrazovali v obavách o jejich bezpečí, zdraví a životy, jen jeden starý, moudrý profesor na fakultě je v jejich záměru podporoval. „Tam, přímo v obtížném terénu, se naučíte mnohem více než kdekoliv jinde a také vykonáte mnohem více dobrých skutků než zde,“ promlouval k nim a jim se zdálo, že s nimi hovoří sám Všemohoucí, „a až se vrátíte, budete se svým životem spokojeni a budete šťastni, že jste nežili nadarmo,“ a Dorotka s Františkem na sebe pohlédli a v jejich očích bylo odhodlání odvděčit se Nanejvýš Dobrotivému za všechny ty dary, jimiž je obdařil, tímto nesnadným, leč tuze potřebným způsobem. Pochopili to jako vnuknutí Boží a svá poslání. A tak si nenechali nic vymluvit a odcestovali.

Oba, stále spolu, se záhy ocitli v jedné polní nemocnici hned za frontovou linií, kde v polních podmínkách doslova pod stanem ošetřovali raněné, kterých tam bývalo tolik, že je zvládali jen s vypětím všech sil. František, jak se ukázalo, byl výtečný operatér a jeho jemné ruce, jejichž dotyky Dorotka stále ještě milovala, činily s těžce poškozenými těly raněných hotové zázraky. Naopak z Dorotky se stala obratná vyjednávačka a její hovorná ústa a bystrý mozek z ní učinily dokonalou zásobovací pracovnici, což byla práce mnohem potřebnější než ta Františkova, neboť co je nemocnice bez dokonalé logistiky a bez léků?

František tedy stál celé dny a mnohdy i noci u operačního stolu, zatímco Dorotka cestovala po světě a sháněla léky, zdravotnický materiál a finanční dary nejen pro jejich nemocnici a její upovídaná ústa, před kterými se František míval na pozoru, neboť ho vždy dokázala srovnat do latě, byla hotovým zlatým pokladem. Takto oba dokázali téměř nemožné, protože jejich nemocnice s vynikajícím operačním sálem a dokonalou logistikou byla v tamních podmínkách malým zázrakem s velkými zásluhami.

I když nebývali stále pospolu, ale častěji jeden od druhého odloučeni, pracovali na témže úkolu a to je oba spojovalo více než každodenní společné lůžko. A oba se na sebe velice těšívali a činili vše, jen aby mohli aspoň na chvíli si spolu užít jeden druhého. Nutno zdůraznit, že i když bývali od sebe odloučeni mnohdy dosti dlouho, František se Dorotce nikdy nezpronevěřil, přestože příležitostí měl sdostatek, dobře věda, že druhou takovou jako byla Dorotka by už v životě nepotkal, a něco obdobného se odehrávalo i v Dorotčině mysli.

I stalo se, že po jedné takové delší nepřítomnosti se Dorotka vracela s velkým a cenným nákladem léčiv a protože se na Františka neskutečně těšila, rozhodla zajet nejprve do jeho nemocnice. Původně její konvoj nákladních aut měl jet do hlavního města a odtud distribuovat léky jednotlivým nemocnicím, ale Františkovu nemocnici měli prakticky po cestě a tak se Dorotka rozhodla jinak. Chtěla mu osobně sdělit, že při poslední její návštěvě se jim konečně podařilo splnit jejich obapolné přání a že brzy budou mít děťátko, a užít si projevy jeho veliké radosti a lásky takříkajíc z první ruky. A hlavně hned teď!

Nebylo to moudré rozhodnutí, neboť do Františkovy nemocnice byla určena jen malá část jejího nákladu a navíc automobily, které léky převážely, byly jen půjčené a musely se ihned po vyložení vrátit. Ale Dorotčině velké touze nebylo nic příliš a tak vše přeorganizovala na cestě. Přímo z kabiny nákladního auta zajistila, aby mohla za Františkem zajet rovnou, tam vše vyložit a odtud potom druhými automobily rozvézt náklad na další místa určení. Jak se zdálo, všechno bylo naprosto v pořádku a bezproblémové.

Jenže, což Dorotka nemohla vědět, těsně před jejím příjezdem se fronta pohnula, takže Františkova nemocnice se ocitla na dohled a na dostřel od nepřátelských postavení. Při pohybu fronty přivezli do nemocnice mnoho raněných a tak s evakuací nemocnice nikdo nepospíchal. Vždyť byla řádně označená a nepřátelská ofenziva už skončila. Ve válkách bývá zvykem, že po skončení ofenzívy dopřeje velení vojákům i velitelům čas na oddych, doplnění ztrát a vojenského materiálu.

Dorotčina automobilová kolona tedy dorazila a teprve na místě zjistili, jak situace vypadá a jak je nebezpečná. Vojenský doprovod kolony se rozhodl náklad neprodleně a urychleně vyložit a co nejdříve odjet a také tak ihned učinili. Dorotka se naopak rozhodla zůstat, aby konečně mohla být s Františkem, a do příjezdu druhé kolony měla na něj pár dní čas. František si prohodil službu a v náručí odnesl svou Dorotku do svého stanu, aby učinil, nač se už tak dlouho a tak intenzivně těšil. A ona se těšila též až tak, že nedbala žádného nebezpečí.

„Lásko moje, jak já se na tebe těšil,“ šeptal František Dorotce mezi polibky, „vždyť já už ani spávat nemohl, pořád se mi o tobě zdávalo, pořád jsi mne ze sna budila, jako bys tu byla!“ „Františku můj milovaný, já už nechci být od tebe stále odloučená, já chci a potřebuji být stále s tebou, stále tě cítit vedle sebe, stále být ve tvém náručí,“ šeptala mu Dorotka do ucha. „Ty dny bez tebe jsou tak dlouhé, tak bezútěšné, tak nanicovaté. Lásko moje, mám pro tebe velikou novinu, hádej, co se nám podařilo!“ a František nejprve vykulil oči a později, až mu to docvaklo, sesunul se před Dorotkou na kolena a pokryl její už trochu se klenoucí bříško snad tisícovkou polibků. „Teď už budeme stále spolu, teď už všeho necháme a vrátíme se domů, abychom se o naše děťátko mohli řádně starat oba dva!“ slibovali si navzájem, objímali se a oběma tekly slzy štěstí proudem. „Už se nikdy neopustíme,“ přísahali si navzájem do lačných, láskou a touhou rozdychtěných úst.

Leč bohužel! Kvapné vykládání nákladu neušlo nepřátelským pozorovatelům, kteří vše ihned hlásili na své velitelství. Sice všechny bedny byly řádně a viditelně označeny jako lékařský materiál, ale v této občanské válce se až příliš často stávalo, že údajný lékařský náklad ve skutečnosti maskoval zbrojní dodávky. Proto velitelství rozhodlo o okamžité dělostřelecké přípravě a další ofenzivě, i když jinak měli v úmyslu nechat vojsko pár týdnů odpočinout. Na ten odpočinek se ostatně spoléhalo i velení polních nemocnic při plánování evakuace Františkovy nemocnice do bezpečného zázemí. A tak, aniž by něco podobného zamýšlela, Dorotčina velká milostná touha odstartovala další nečekanou nepřátelskou ofenzívu.

Nad ránem, kdy už spali i František s Dorotkou v těsném obětí hlubokým spánkem, zapříčiněným velikými projevy lásky a radosti z očekávaného děťátka, rozezněla se děla nepřátelské armády a granáty začaly dopadat na frontu a na její zázemí, nemocnici nevyjímaje a na ni především, neboť čerstvě dovezené bedny musely být z opatrnosti zničeny. Hned jeden z prvních granátů dopadl na Františkův stan a zanechal po sobě hluboký kráter, ve kterém nezbylo nic nejen ze stanu, ale ani z jeho obyvatel.

Vzápětí vyrazily nepřátelské šiky, které díky momentu překvapení zatlačily frontovou linii ještě dále zpátky, takže nemocnice se ocitla hluboko v nepřátelském zázemí. Františka ani Dorotku nikdo nehledal, nebylo jak a kým, a oba byli prohlášeni za nezvěstné, pravděpodobně mrtvé.

Nepředstavitelně veliký zármutek jejich rodin a přátel zde nemohu popisovat nemaje příhodných slov. Onen stařičký profesor, který jim cestu tam doporučil a jejich úmysl podporoval, samým žalem zesnul když se dozvěděl o jejich smrti. Ta zpráva jej zarmoutila možná víc, než jejich rodiče. Považoval je totiž za své duchovní děti.

„Je mi nepředstavitelně líto, mí milí, co se vám stalo,“ zazněl v duších Dorotky a Františka hlas Všemohoucího jen co se dostali do Jeho blízkosti, a Jeho veliká lítost v něm byla skutečně patrná a nefalšovaná. „Musíte mi věřit, že nic podobného jsem neměl v úmyslu tím spíše, že jsem s vámi počítal při několika dalších nesnadných úkolech, které jsem vám hodlal svěřit bezprostředně po vašem návratu domů. Rovněž lituji i ztráty vašeho děťátka zrovna jako ztráty dalších dvou, které se vám měly postupně narodit. Byly to mé vysněné a žádoucí děti, jako stvořené pro velké věci, které na ně čekaly. Náhradu za vás i za ně budu jen velmi obtížně hledat, protože většina populace je vhodná tak nejvýše k udržení koloběhu života a produkty, které po sobě zanechává, jen k plnění latrín.“

„Jsou totiž věci a situace, které se vymykají i kontrole Všemohoucího,“ zněl dále Jeho hlas a zármutek z něj přímo tryskal, „neboť jsou to natolik náhodné jevy, že je kontrolovat prostě není možné. Tak třeba ten granát, který dopadl na vás stan, měl původně dopadnout pár desítek metrů vedle na bedny s dovezeným materiálem, ale z nepochopitelné příčiny se vychýlil ze zamýšlené trajektorie a neštěstí bylo hotovo. Ve válce se takové věci stávají častěji než je mi milé, ale s náhodami ani já nic nenadělám.“

„Není všechno řízeno jen mou vůlí, i vy lidé máte svou vůli, se kterou já mnohdy nic nezmohu,“ povzdechl si dále Vševědoucí. „Tak třeba pokud se někdo rozhodne skočit z vysoké skály a nedbat žádného varování, ani toho mého, tak se zabije a není to mým zapříčiněním. Já už jenom mohu se s jeho smrtí smířit a odpustit mu. Ale u vás dvou to bylo něco zcela jiného. Vy jste oba zahynuli nikoliv z vlastní vůle, ale nešťastnou náhodou při nesmírně potřebné pomoci jiným, velice potřebným, a to vás v mých očích řadí mezi svaté. A vím, že všichni ti, kterým jste pomáhali, to cítí rovněž. Vítejte v mé náruči a já jsem na vás hrdý. Nesmírně hrdý!“

„Jen co opět nabudete duševní rovnováhy a přivítáte se se všemi, které jste tam dole znali a kteří vás sem předešli, spojte se se mnou, protože mám pro vás jiný úkol, jak stvořený pro vás, který bych nerad svěřil i svým andělským sborům. Chybí jim totiž pozemská praxe,“ pokračoval Nanejvýš Dobrotivý a Dorotka i František, stále v těsném obětí, napjatě naslouchali. „Opravdu mi zde budete velice platní oba dva a opravdu se zde nebudete nudit, jak se mnozí na zemi obávají. Když už to tak s vámi dopadlo, přeorganizuji trochu své plány a zajistím vám vhodné poslání.“

„Ach, Dorotko moje milovaná, proč jen jsi nedbala všech mých varování, které jsem ti na tvé cestě vysílal,“ posteskl si nakonec Nanejvýš Slitovný. „Vím, omlouvá tě tvá veliká láska k tvému Františkovi a tvá nesmírná touha po jeho blízkosti. Omlouvá tě natolik, že jsem ti vše odpustil, a ty, Františku, bys měl být Dorotce naopak vděčný za tu její lásku a za to, co vás potkalo. Bez té její veliké lásky byste totiž nebyli pro mé úkoly vhodní kandidáti a má milost k vám by nemohla být tak veliká. Milujte se i nadále a buďte si neustále nablízku, tím více, že na zemi jste bývali od sebe dlouho a často odloučeni. A važte si všeho, co vám poskytuji, nebývá to obvyklé, já nejsem rozhazovačný,“ odmlčel se Nanejvýš Milosrdný a Dorotka se k Františkovi přimkla blíže a František jako by ji samou láskou do sebe pojal. Jejich obapolná láska dokázala překonat úplně všechno. Ani smrt je nerozdělila, naopak doslova spojila.

A jak si Bůh přál, tak se i stalo.

K paradoxům pozemského života patřívá, že miláčkové bohů umírají mladí, snad aby zde na zemi nenapáchali příliš mnoho dobrých skutků.

Ovšem lidská dobrota vítězí nad vším, jinak by tu na zemi nebylo k žití.

Náhodné setkání

Náhodou jsem ji po letech znovu potkal. Řeknu vám, nic nevyžaduje tak náročnou logistickou přípravu a tolik pečlivého plánování jako náhodná schůzka, na které vám záleží, a mně na této záleželo moc.

Ve své nehledané eleganci příležitostného oblečení a prostém stylingu byla nepřehlédnutelná mezi všemi těmi barbínami z výkladních skříní. Dovolil jsem se zdvořile, směl si přisednout a během nic neříkajících úvodních řečí jsem pečlivě skenoval její obličej. Samozřejmě, přibylo jí vrásek, ale ona je nemaskovala, i když o pleť evidentně pečlivě dbala. Dodávalo jí to mimořádnou oduševnělost. Nechávala mne skenovat po libosti a když po chvíli vzhlédla, aby si přečetla výsledek, radostně se zasmála a pyšně pohodila hlavou jako to dělávala vždy, když zjistila, že se líbí.

„Tak co dělají nezkrotní hřebci divokých mustangů,“ vypálila prudký servis našeho konverzačního mače, „pořád se volně popásají na širých pastvinách?“ navázala na náš polední rozhovor před X lety. „To je jejich genetická danost, ta se roky nemění,“ taktak jsem odvrátil eso, „i když eroze času je i na nezkrotných hřebcích patrná. Už neprchají tak rychle a tak daleko. Ale když nad sebou zaslechnou svist lasa, zahlédnou vysokou ohradu a ucítí pach rozžhaveného značkovacího železa, pořád uhání s větrem o závod,“ nic jsem jí nehodlal usnadnit.

„Já už mustangy nelovím, natož abych je někam zavírala a značkovala,“ usmála se zlehka. „Stejně je to houby platné, stejně nakonec utečou,“ potřásla hlavou a já věděl, že nekecá. V opačném případě by se tvářila smrtelně vážně a tuze přesvědčivě. Paradox závazných slibů, tak jsem tomu říkal. Ty sliby, které vypadají závazně, neplatí ani po tu chvíli, během které jsou pronášeny, jak jsem empiricky zjistil.

„Co děláš, pořád píšeš, pořád maluješ?“ rýpla si do mne, protože dobře věděla, jak to se mnou vypadá. „Jasně, bavím se tím,“ ignoroval jsem osten. „A je to k něčemu, vyděláš si aspoň na slanou vodu?“ přiložila pod kotel. „Na slanou ne, jen na tu, co volně teče z kohoutku,“ nenechal jsem se vyvést z míry. „Žádný úspěch?“ teď jsem nevěděl, na čem jsem. Rýpá do mne nebo mne lituje? „Rozhodně nic hmatatelného. Ale na jednu stranu je to tak lepší. Stále na sobě intenzivně pracuji a nejsem náfuka,“ převzal jsem iniciativu. „Tak to mi musíš vysvětlit. Ty fakt o úspěch nestojíš?“ divila se, protože takového mne neznala. „Samozřejmě že stojím,“ proháněl jsem ji po kurtu. „Jenže všechno má dvě strany. Jak víš, rozhodně nejsem diplomat a navíc mám s určitými lidmi pramalou trpělivost, takže bych snadno mohl na určité obdivovatele působit nafoukaně.“

„To já moc dobře vím,“ zaútočila, aby se vymanila z defenzivy. „Chtěla jsem ti to mockrát sama říci, ale obávala jsem se, že bych zvolila mnohem tvrdší slova a to by při tvé povaze špatně dopadlo,“ tlačila mne na základní čáru. „No právě,“ šel jsem znovu na síť. „A pak je tu druhé, ještě horší nebezpečí. Když bych dosáhl úspěchu, přestal bych na sobě pracovat, pořád bych dokola omílal svou úspěšnou manýru a začal lidi nudit. To se mnohým autorům stává.“ „Tohle nedovedu posoudit, natolik problematiku autorské tvorby nestuduji,“ vzala remízu. „Ale nuda je to nejhorší, co může tvůrce produkovat. To už je lepší zůstat divokým, nezkrotným mustangem a na ohlávku spletenou z ocenění se vykašlat,“ mluvila mi z duše. „Viď, ty můj divochu?“ smála se mi a já přitakal.

„Nedávno jsem mluvil s chlapíkem, který si z USA přivezl pár mustangů na chov tady u nás,“ navázal jsem smířlivě na původní téma. „Krásní koně, plemeno appaloosa. Má je na ozdobu, na ježdění a k dětem. Jsou to hodná, dobrosrdečná zvířata. Ani je nemá podkované. Vykládal mi, jak je tam v Montaně chovají. Ty ranče jsou tam tak rozlehlé, že se oplotit nedají, a ta stáda tak početná, že je není možné trvale zavřít do žádné ohrady. Tak se pasou zcela volně. Nedaleko ranče mívají velikou louku, na které mají postavený přístřešek pro nepříznivé počasí, napajedlo a několik venkovních žlabů. Ty koně vědí, že tam vždy najdou vše, co potřebují, nic je tam neohrožuje a naopak tam snadno vyloudí všelijaké pamlsky, tak se pohybují po okolí a nikam neutíkají. Dobrovolnost, ne donucení, to je jejich politika, i když se to vzpírá instinktům lidských predátorů, kteří musejí mít vše pod kontrolou,“ usmál jsem se přátelsky a dával pozor, aby to nevzala jako jedůvku. Pohlédla mi do očí a lehounce vzdychla zrovna jako vzápětí já. Kdybychom to tenkrát věděli!

„A co ty? Máš něco zavřeného v ohradě?“ sondoval jsem terén, i když jsem dobře věděl, že je nyní sama. „Vždyť jsem říkala, že už nelovím a nezavírám,“ vrátila mi snadný míč. „Něco se mohlo chytit samo a už zůstat,“ lichotil jsem jí obezřetně. „Přeceňuješ půvaby zralých žen,“ zavrtěla hlavou, „sami přicházejí minimálně a ty, kteří chtějí zůstat, je lepší rovnou vyhnat,“ zaznělo trochu hořkosti ze zklamání. „Rovnocenní partneři se velmi těžko hledají, protože je jich málo a těch volných nepatrně,“ těšil jsem ji i sebe. Aby to tolik nebolelo, povzbudivě jsem se usmíval. Kdybych něco povzbudivého pronesl, bolest by to jen zvýšilo.

„Ale vždyť základní paradox svádění učí, že nic nesmí vyhlížet tak, jaké to ve skutečnosti je, tak proč se tím neřídíš?“ ponoukal jsem ji neprozřetelně. „Protože jsi mne naučil, že nemám klamat,“ odsekla mi. „Jak jsi to říkal, kdy že jsem nejžádoucnější?“ provokovala, protože si to dobře pamatovala. „Když ráno lezeš z postele ve vytahaném, sepraném pyžamu, na hlavě máš vrabčí hnízdo po průletu tornáda a mžouráš na jedno oko, protože to druhé máš ještě zalepené spánkem,“ smál jsem se ještě po letech a blýskal na ni očima, aby věděla, že to pořád platí. „Jenže profesionální svádilky učí, že my muži chceme být klamáni, tak proč nám to nedopřát,“ provokoval jsem dál. „Ty a ty tvoje paradoxy a vtípky, proč je pořád říkáš?“ mrzela se. „Protože úsměv je prý nejkratší cestou mezi dvěma srdci,“ zvážněl jsem. „Ještě jsem nepotkal vtipálka, aby to nebyl hňup. To neznáš?“ popuzeně do mne napálila prudký smeč.

„Když on ten překlad ze středověké angličtiny je evidentně nepřesný nebo významově posunutý,“ snadno jsem ten smeč vybral. „Vždyť autor byl sám humorista, přesněji satirik, který rázně tepal do nepravostí tehdejší doby,“ vypůjčil jsem si jiného klasika, ne tak starého a vzdáleného, „a Gullivera použil proto, aby sám neskončil v Toweru nebo tak někde, ten zpropadený Ir. Jenže dnes už Tower nehrozí a tak se můžeme volně smát pomocí paradoxů, jak nás to naučil jiný, ještě zpropadenější Ir, respektive hned dva po sobě jdoucí,“ usmál jsem se smířlivě. „Vadí ti ty paradoxy moc?“ nabídl jsem ústup. „Bez nich bys to nebyl ty,“ smířila se s nevyhnutelným a já zajásal, že mne neposlala tam, kam bych nerad odcházel.

„Ale vysvětli mi, k čemu je nezkrotnému hřebci divokých mustangů cesta k něčímu srdci?“ pošťouchla mne. „Vždyť i ten nejnezkrotnější hřebec je rád, když se má ke komu přitulit, když ho ten někdo polaská, vyhřebelcuje a tak,“ připustil jsem zkrotle. „Jen nad ním nesmí kroužit lasem, zavírat ho do ohrady a značkovat železem, že?“ chápala bystře. „Přesně,“ potvrdil jsem. „Musí to být oboustranně dobrovolné.“ „Oboustranně a dobrovolně?“ předstírala buďto hluchotu nebo nechápavost. „Ano a právě to je velmi vzácné a tuze krásné,“ neslevil jsem ani Ň. „Neskutečně vzácné a krásné. Jako v té Montaně. Nádherná zem!“

„Proč ale vlastně takového hřebce chovat?“ starala se praktická žena, proti níž jsem seděl. „Proč je lidé chovají?“ pokrčil jsem rameny. „Přece pro vlastní potěšení. Proč ne, když ta zvířata jsou zcela samostatná, náklady na jejich chov jsou prakticky nulové nebo dokonce mírně v plusu a nevyžadují žádnou zvláštní péči? Vždyť se o ně můžeš starat jen když máš na ně náladu.“ „A lidé se také potřebují s někým polaskat,“ připustila svoji prioritu. Naše oči se setkaly a pátravě jsme se na sebe usmáli. Obapolně opatrně a nesměle.

„Víš, stejně ráda vzpomínám na ty roky, co jsme spolu žili,“ zasnila se. „Bylo to krásné, jak nás stmelily všechny ty obrovské problémy, které jsme ruku v ruce překonávali, ty problémy, které jsme si vzájemně ruku v ruce neustále vytvářeli,“ smála se mi do očí, jak lehce se jí daří formulovat paradoxy, „až jsme byli nakonec tak stmeleni, že jsme se nemohli ani vystát.“

A já se zasmál a udělal na ni obdivné oči, jak vtipně dokázala vystihnout náš dřívější vztah.

Roky a kroky

(Pokračování minulé eseje „Náhodné setkání“)

„Jak jsi na tom s chůzí? Dojdeš tak kilometr, dva?“ starala se ta moje bejvalka, protože si všimla mých holí a jak chodím. „Chtěla bych s tebou něco probrat, ale ne před tolika ušima,“ rozhlédla se po kavárně, kde jsme seděli. „Jo, to zvládnu, ale pomalu, po dědouškovsku,“ zakřenil jsem se. „Vezmeme to pomalu oklikou parkem na tvůj autobus,“ navrhla a já zaplatil útratu za oba. Bylo mi jasné, oč půjde, že to budou šachy kombinované se zápasem ve volném stylu. Tak to u nás doma dříve chodívalo, i když rány nepadaly. Ale boje to byly líté.

„Jak na tom teď vlastně jsi?“ vyzvídala to důležité, zatímco jsme pomalu šli. „Už musíš být v důchodu, nebo ne?“ „Samozřejmě že už jsem, a dávno,“ dotěrnost mi nevadila ani trochu, počítal jsem s ní. „Mám malý byteček 1+1, docela slušně zařízený, ona je to vlastně obytná pracovna. Mám tam příliš mnoho počítačů, papírů, barviček, stojanů a štětců na obyčejný byt.“ „Pořád ještě pilně píšeš a maluješ?“ bylo další podstatné téma, další třecí plocha z minula. Nesnášela, že jsem se věnoval tak nepraktické činnosti s takovým zaujetím. „Pořád a možná ještě pilněji, je to užitečné pro duševní svěžest.“ „A publikuješ, platí ti něco za to?“ „Kdepak, ani ťuk,“ povzdechl jsem si. „Opravdu ne? Tak proč to děláš?“ byla nasnadě otázka, vlastně zahájení frontálního útoku. Dokud jsme spolu žili, býval to likvidační atak, na který jsem nenacházel účinnou obranu. Dnes to bylo spíše úsměvné, ale nechal jsem ji, aby si to užila a útočila do plných. „Potřebuji protahovat mozkové závity, aby k stáru nezblbl čuče na telku,“ přeskupil jsem síly a ona na mne koukala jak zjara. Takovou obranu nečekala. Otevření partie jsme měli za sebou.

„A s důchodem vyjdeš?“ divila se, protože ona sama nikdy s penězi nevycházela. Přímý útok nezabral, tak to zkusila obchvatem. „Vyjdu, i když ještě splácím úvěr na zařízení bytu,“ trochu jsem se nadmul. Umím něco, co ona nikdy neuměla. Vyjít s penězi. Má obrana byla účinější, než jsem doufal. Chytila se do pasti. „Vždyť mne znáš a znáš i můj paradox zkušeného finančníka,“ usmíval jsem se vítězně. „Neznám, ten jsi musel definovat až po našem rozchodu,“ byla opravdu zvědavá. „No, já peníze nikdy nepočítám, protože jich mám skutečně málo, ale nakonec s nimi vždycky nějak vyjdu,“ kecal jsem, protože jsem si vytvořil v Excelu tabulku, do které jsem si psal příjmy a výdaje a sledoval, jak mi to vychází do dalšího Svatého Berouse, tedy důchodu. A činil příslušná opatření. Ale de facto jsem to nebyl já, kdo počítá, nýbrž Excel, takže jsem zase tak moc nekecal. A ona se nezměnila a nikdy nezmění. Krásně se nám partie rozvinula. Co se peněz týče, byli jsme naprosto rozdílná individua, a já zatím vítězil a tlačil ji do defenzívy.

Záhada našich rozdílných finančních hospodaření měla velmi jednoduché vysvětlení. Ona byla natolik dominantní osobnost, že i když si co nejdůrazněji poručila omezit své výdaje, nikdy se ze zásady neposlechla a vesele utrácela dál. Naopak já byl až příliš submisivní, takže stačilo, abych sám sobě jen nesměle naznačil, že bych měl se svými výdaji něco udělat, a ihned jsem je poslušně stáhl na potřebnou úroveň. Kolikrát jsem si ani nemusel nic naznačovat, úplně stačilo, když jemně doporučil Excel. Paradox sebekázně.

„Stejně se ti divím, že se s nikým nedomluvíš, abys mohl publikovat za prachy,“ popichovala ta moje cifršpiónka svou královnou. Ta defenzíva ji dlouho nevydržela, jako vždycky předtím. „Ale prosím tě, to není nic pro mne. Takovému člověku musíš v jednom kuse lézt do zadku a co pak píšeš? Leda tak sračky, aby ses zavděčil a přizpůsobil,“ odfrkl jsem znechuceně. Obranný tah věží. „No to jsi celý ty, vůbec ses nezměnil. Dělají to tak všichni, ale milostpán náfuka bude raději třít bídu než aby ohnul hřbet,“ a už jsme byli zase v tom. Věčné a vděčné téma praktické ženy. Útok jezdcem s podporou královny. „Proč mám ohýbat hřbet, když ty prachy nepotřebuji? Copak lze divokého, nezkrotného mustanga navléct do postroje?“ namítl jsem oprávněně odvolávaje se na příměr, který jsem si o sobě vytvořil a stále jej pěstoval. Garde jezdcem, neboť jsem byl na koni. „Ode mne ale žádné peníze nečekej, já nebudu podporovat pyšného umělce z Nemanic!“ vyložila si mne mylně. Šach dámou. To jsem čekal, i když trochu jinak.

Chvíli bylo ticho jak jsme oba rozmýšleli další tah. Vážně hrozilo nechtěné vyústění partie, protože jsme se oba dostali do příliš konfrontační pozice. Ona byla tuze hodná a tuze chytrá holka, která nenechala člověka odejít s prázdnou, když byl podle jejího názoru v nouzi. Ale prachy mi opravdu nemohla dávat, to jsem věděl na beton. Navíc ji nikdo nesměl do ničeho nutit, zejména ne já. Další její paradox: „Udělám pro druhé všechno, pokud po mně nic nechtějí,“ zněla má neautorizovaná definice.

„Víš, tak trochu mne mrzí, že se ty mé texty nedostanou víc mezi lidi,“ udělal jsem rošádu a naznačil, oč mi ve skutečnosti jde. „Ale do zadků kvůli tomu nepolezu,“ znovu jsem zaútočil, tentokrát střelcem. „Tak proč si nezaložíš vlastní vydavatelství?“ byla s radou rázem hotová. Rozvinula protiútok jiným směrem. „Jenže to bych potřeboval investici v řádu několika set tisíc, které nemám a ani neseženu,“ povzdechl jsem si, protože tuto možnost jsem už prokalkuloval. „To je prostě nemožné!“ „Znáš paradox skutečného frajera?“ smála se mi do očí. „Neznám, někoho takového jsem ještě nepotkal,“ přistoupil jsem na hru a čekal, co z ní vypadne. Neušetřila mne krátkého útrpného pohledu. „Udělej perfektně hlavně to nemožné!“ posadila mne na zadek. „Perfektně udělat nemožné, no to je fakt frajeřina,“ souhlasil jsem a nejraději bych ji políbil. „Já ti opravdu nemohu finančně pomáhat, i když bych to dělala ráda,“ omlouvala se, ale byla šťastná, že jsem její radu vzal a že ji dokázala formulovat paradoxem. A já koukal, jak snadno mi dala šach.

„Já od tebe žádné peníze nechci a ani jsem v to nedoufal,“ naštval jsem se, že pořád omílá peníze. Mívala ve zvyku úporně se držet tématu, zejména financí, omílat to pořád dokola ze všech možných i nemožných stran a velmi mne tím popouzela. Já nebyl o nic lepší, mým tématem však byla svoboda, a jí pak bývala kůže malá. Bývaly doby, kdy figury i šachovnice lítaly po místnosti. Dnes to bylo snazší, protože já už nebyl závislý a ona se musela držet zpátky. Ani jeden z nás nechtěl předčasně ukončit mač.

„Tak proč jsi za mnou přišel?“ zaútočila věží proti mému hněvu. „To bylo náhodou,“ hodil jsem tam zpátečku a představil pěšce. „Ale jdi, já tě přece znám a poznám i tvoje náhody,“ prokoukla mne a to jí spravilo náladu. Perfektní a překvapivý protitah střelcem. „Tak dobrá, paní znalkyně nejskrytějších záhybů mé duše. Já od tebe fakt nechci prachy, nedělalo by to mezi námi dobrotu. Nikdy to nedělalo. Ale potřebuji od tebe přece jen něco,“ hovořil jsem smířlivě a ona zvědavě koukala, co to bude. Už jsem neměl kam ustoupit a tak jsem postupně obětoval figuru po figuře. „Potřebuji od tebe radu a morální podporu pro to mé budoucí vydavatelství, které jsi mi právě navrhla,“ a její oči se rozzářily, protože jsem jí právě notně zalichotil. Bílý ručník v ringu. Můj.

„Morální, ne finanční podporu!“ zdůraznil jsem pro jistotu, aby zase nedošlo ke sporu. Nic jsem nepotřeboval méně. Někam sem jsem od začátku směřoval a v něco podobného i doufal, i když jsem si nebyl jist, co mi nakonec poradí. Někdy dovedla být velice překvapivá, většinou když mne překvapivě poslala do háje. Právě jsme došli na zastávku, autobus měl přijet až za chvíli a lidé tam žádní nečekali, takže jsme mluvili klidně dál. Stavěli jsme figury na další hru.

„Potřebuješ radit a podporovat? Pomáhat a chránit?“ smála se mi uvolněně a já proti ní natáhl obě ruce se zápěstími těsně u sebe v gestu zatýkaného zločince. „Ano, tak nějak,“ usmál jsem se na ni vděčně a ona vzala má zápěstí a mé ruce si přiložila k uším, každou na jednu stranu. Trochu jsem ohnul prsty a začal ji jemně hladit a škrábat ve vlasech za ušima, jak se to dělává domácím mazlíčkům. „To je pěkné,“ začala po chvíli příst. „Nepřestávej,“ žadonila a já se činil. Snadné zahájení nové hry.

„Řekni mi něco krásného,“ požádala mne těsně před rozloučením o umocnění prožitku. „Buď mou pastýřkou a na svých pastvinách mne pas,“ inspiroval jsem se Písmem a ona si vděčně přitiskla mé dlaně k tvářím. Nezkrotný mustang a pevná pastýřka, to na nás dva od začátku pasovalo. Že je to neslučitelné? Na to jsme už oba dva dávno přišli. Ale proč to nezkusit znovu znajíce úskalí v průlivu?

Pořád hraji velmi primitivní hru, při které celý můj potenciál padne na pár něžnůstek a milých slůvek, napadlo mne. Ale nač praktická žena vůbec potřebuje divokého, nezkrotného mustanga? „Pojď se na chvilku pomazlit, tady máš jablíčko a pšá zpátky na širou pastvinu. A už neotravuj, já si tě zas přivolám, až se mi bude chtít.“ Cena za svobodu. Vždyť tu jsem vždy chtěl, nebo ne?

Kdybych chtěl více pozornosti, musel bych být zkrocený mustang s ohlávkou a pod sedlem či v zápřahu, tedy domácí užitkové zvíře, nebo nějaký takový gaučový mazlíček, který jak je rok dlouhý nevytáhne paty z baráku a čeká, kdy ho někdo nakrmí a vezme na klín. To bych chtěl? BRRR! Tak musím být rád, mohlo to dopadnout hůř, mnohem hůř. Mohly to být kopačky.

I když jsem dostal šach mat, něco jsem přece jen uhrál. Šanci na repete. A vypadalo to slibně, protože ty nejtvrdší kusy jsem si nechal v rukávu.

„Tak víš co,“ řekla mi, když přijel autobus, na který jsem čekal, a otevíral dveře. „Já se u tebe doma zastavím na inspekci a všechno to probereme,“ slíbila mi, když jsem nastupoval. Oznámila další partii a já si oddychl. „To budu moc rád,“ zamával jsem jí a dával si moc dobrý pozor na výraz obličeje a na myšlenky, které se mi honily hlavou. Vždyť mi je dovedla odečíst. Neboť nejjistější cesta k porážce vede přes vítězoslávu, jak jsem měl empiricky ověřené.

A naopak platívá, že jedna ztracená partie může člověka paradoxně přivést k vítězství v turnaji.

Teprve až jsem si sedl a ztratil ji z očí, dovolil jsem své hlavě, aby se opila pocitem úspěchu a vítězství. Turnaj neskončil, hrajeme dál a já necouvl. Byl to nádherný pocit a já si ho vychutnával po celou cestu domů. Promýšlel jsem další varianty naší hry a fakt to vypadalo slibně, dokonce velmi slibně. Až doma jsem se zchladil svou vlastní definicí paradoxu vítězného lúzra:

„Zvítězil jsem a šeredně na to doplatím.“

Už jsem tušil jak. Něco na mne vytáhne, něco nečekaného, překvapivého a já budu mít problém. Vždyť já vůl jsem jí na sebe vlastně všechno řekl, zatímco ona na sebe vůbec nic. Má čas přemýšlet nad další hrou a s ní se nevyhrává. Rozhodně ne takhle snadno. Paradoxy nikdy nekončí, ale ty staré generují stále další a nové. Výhra vyústí v prohru a prohra naopak zmobilizuje vítězství. A já jsem s ní ještě nikdy nic nevyhrál. Akorát jsem dokázal utéct. Vím, hraji s příliš silnou soupeřkou, ale pořád mám šanci. Malinkatou.

Ale nemusím vítězit, důležité je, že stále hraji. Olympijský paradox.

Ale jedna věc mne uklidnila. Ať už to dopadne jakkoliv, třeba úplně nejhůře, třeba tak, že spatříc mou obytnou pracovnu otočí se na podpatku a prchne vydávajíc neartikulované zvuky, to nejcennější jsem už dostal. Radu. Tu nejlepší: „Udělej pořádně hlavně to nemožné.“

Vynasnažím se.

Libuše aneb o důležitosti věšteb

aneb Dvě kukátka do dějin národa Českého v Čechách a na Moravě.

* - * - * Věštba * - * - *

„Vidím město veliké, jehož sláva se nebes dotýká a jež se zove Brno,“ stála kněžna Libuše na Vyšehradské skále se vztaženýma rukama, přivřenýma očima a transem v obličeji. „Jaké Brno, snad Praha, ne?!?! Vždyť byla domluvená věštba o veliké, slavné Praze!“ odvážili se nahlas protestovat zainteresovaní členové jejího nejužšího okolí, kteří si tu věštbu nechali něco stát. Hotový balík to byl.

Kněžna byla totiž špičková věštkyně a její věštby byly mnohem úspěšnější než u konkurence. Tehdy ještě finančnictví a matematika vůbec nepokročily natolik, aby někdo počítal na procenta, tak lidé říkali, že u ní to vychází najisto. Kněžna byla úspěšná i v mnoha jiných aspektech vládnutí, například předznamenala osmičkový fenomén našich dějin, to jest, že k zásadním osudovým událostem dochází v roky, jejichž letopočet končí číslicí 8. Na jejích mocných, bujných vnadách se totiž těch osmiček dalo nalézt hned několik. Například ty nejmarkantnější byly vpředu nahoře, pak vzadu dole a hlavně celý trup.

„Věštím, co zřím svým vnitřním zrakem,“ nedala se kněžna, „a já opravdu zřím Brno, nikoliv Prahu! Prahu tu nikde nezřím a při věštění se žádnými domluvami neřídím, to pak nejsou věštby, ale korupce,“ otáčela pomalu hlavou zleva doprava a zpátky. „Praha, jaká Praha, kde je nějaká Praha! Leda by to byla ta vesnička, ten nepatrný městýsek tamhle dole u řeky,“ neubránila se pousmání, „který je všem tak leda pro legraci.“

* - * - * Velebení Brna * - * - *

„Zato ale Brno, to je onačí kafe. Brno je betelné štatl!“ nechala se unést svým obdivem natolik, že přešla do brněnského hantecu, spustila ruce, otevřela oči a ukončila věštbu. „V Brně mají vysoké školy, nejvyšší soudy, výzkumáky, veletrhy, Velkou cenu, Kometu, která fakt válí, ohňostroje na Prýglu, prarodina Tugendhatových si v Brně staví palác, jenž zastíní i knížecí sídlo, praopat Mendel tam uprostřed kopy dětí, které mu všechny říkají tati a další stále přibývají, bádá nad dědičností a žijí tam mraky chytrých lidí, kteří po štatlu jezdijó šalinó. Dokonce kdejaký kriminálník, co bručí na Špilasu, je populárnější než čeští velmoži!“ a česká šlechta lapala po dechu.

* - * - * Hon na mamuta a krokodýla * - * - *

„A ještě něco. Viděla jsem se nedávno s praotcem Moravanem a to je jinačí chlap než vy, poseroutkové moji,“ vysmívala se svému okolí už otevřeně. „Vzal mě na lov mamuta a krokodýla, to bylo něco! To byl zážitek!“ pochvalovala si kněžna, ale popravdě si ten lov pamatovala jen útržkovitě, protože to vzali přes Čejkovice, Velké Pavlovice a Rakvice a trvalo jim víc než týden, než se odtamtud vymotali. Zejména čokoládové víno, tedy přesněji víno s jemně čokoládovou příchutí od pravinaře Hradila kněžnu chytlo. Už neměla, i když dostala celý sud.

Pak mamuta s krokodýlem pronásledovali přes Valtice a Mikulov proti proudu řeky Dyje a hledali je v každém vinném sklepě, který cestou potkali. Někde se přece ti dva museli skrývat! Dokonce několikrát zamířili od Dyje na jih a navštívili Weinviertel. Místní velmoži to nejprve považovali za loupeživý vpád, ale brzy se vše vysvětlilo a tamní velmoži se připojili k halasnému a bohatýrskému honu, na který přispěli svými nemalými zásobami odrůd Zweigeltrebe a Chardonnay, které se tehdy na Moravě teprve začínaly pěstovat. Hon vesele pokračoval, pouze v pravinařství Tanzberg se zdrželi na zvláštní přání velmožů z Weinviertlu poněkud déle, dokud tam nevypili úplně všechno s výjimkou pramenité vody.

Nakonec dorazili až do Znojma, kde kalili ve vinici Šobes až do němoty. Ještě předtím skolili mamuta i krokodýla, ale nikdo pořádně nevěděl kde a jak a každý to vyprávěl jinak. Ostatně nikdo dávno nevěděl ani kde je, ani čí je. Tři dny pak kněžna vyspávala tu přímo lukulskou opici spolu s ostatními v provizorním ležení nedaleko Znojma, zatímco její doprovod jí vařil výživné polévky, podával hlavu a žaludek tišící lektvary, vynášel mísy a lavory a balil ji do zábalů pralékaře Vincence Priessnitze, dokud se nezvetila. Pouze její důvěrnice Vlasta s tasenou dýkou střežila všechny ty dary, které kněžna dostala od vděčných moravských a rakouských vinařů, dokud nedorazil početný ozbrojený doprovod, který je odvezl na její sídlo.

Jen velkorysý dar pravinaře Hradila byl výjimkou, neboť z něj si směla každá členka kněžnina doprovodu načepovat jeden plný džbán pro vlastní potřebu jako odměnu za věrné služby. Dívky, jak jinak, byly nadšené a tuze vděčné. A také trochu podroušené.

Když kněžna z ležení odjížděla, většina velmožů ještě vyspávala. Kněžna měla totiž za sebou vydařený a opulentní trénink u knížete Pribiny při návštěvě malokarpatské vinné oblasti předchozí rok. Ten si ještě zpestřila ochutnávkami pálenek z pečlivě vybraného a vytříděného ovoce, vybrané a vytříděné podobně, jako se vybírají a třídí vinné hrozny, no něco extra lahodného. Jak hladce klouzaly do hrdla a jaké nezapomenutelně labužnické pocity v těle vyvolávaly! Zejména modré peckové ovoce rostoucí v okolí obce Bošáca dávalo neporovnatelné gurmánské výsledky. Gurmánské, nikoliv gurmetské, neboť jakmile člověk ochutnal, tak hodně dlouho neuměl přestat. A jako všechno, co je něčím excelentní, bylo zhusta napodobováno s různými výsledky, takže člověk, dokonce i kněžna, si musel dávat pozor na padělky a pít rovnou od zdroje.

Kněžna přímo litovala, že vládne v Čechách a ne tam. S Moravou to bylo podobné. Ráda, tak velice ráda by měnila s knížetem Pribinou nebo s praotcem Moravanem. Jenže vyměnit to nešlo.

Bodejť by šlo, když žádný z nich nechtěl měnit ani za nic na světě.

Praotec Moravan nikam nespěchal a tak kněžně ještě předvedl, jaké pivečko vaří prapivovary na sever od Brna. „Brno má to štěstí, že je dvojsnubné,“ vysvětlil jí praotec. „Snoubí se v něm vinný a pivní kraj. Na jihu máme vinice a lahodíme si vínem, na severu vinice nemají a tak umně vaří neméně lahodné pivo. To i to má svůj nezaměnitelný půvab.“ Kněžna sice pivečko moc nemusela, i když si ráda zavdala aby netrhala partu, ale měli tam pár specialit, kterými se tuze zavděčili jejímu zvídavému a gurmetskému hrdlu, zejména v Černé Hoře. A labužnickým děvčatům z její družiny rovněž. Ani ony nikam nespěchaly. Ale opici nechaly u Znojma, místo ní si vychutnávaly. A úplně zapomněly, jak míjí čas.

Když konečně honosně přicestovali zpátky do Brna, jejich úlovky už byly vypreparované a veřejně vystavené a zvídavé davy se jen rojily. To byl ale slavný příjezd, to bylo velkolepé uvítání! Celé Brno vítalo, celé Brno slavilo, celé Brno tančilo, celé Brno jásalo. Na Svoboďáku se konala lidová veselice, která se protáhla na celý týden. Kněžna totiž, když odjížděla na Moravu, pobrala v Kutné Hoře všechny stříbrňáky, které tam našla a tak ji všude rádi viděli.

Ten hon skloubený s vizitací místních vinných sklepů a prapivovarů byl vskutku velkolepý a kněžnu okouzlil. „A vůbec, só tam suproví borci, lepší než tady v Prágu,“ vzpomínala kněžna a přitom samovolně přecházela do brněnského hantecu a zpátky. „Co všecko vydržijó!“ Její obdiv ke všemu moravskému českou šlechtu značně znepokojil.

* - * - * Velebení Moravy * - * - *

„A jaké vínečko jim tam zraje a jaké pivečko dovedou uvařit. A jak si to dovedou vychutnávat,“ zavzpomínala na okamžik kněžna, pak natáhla ruku pro džbán, který pečlivě střežila jedna z dívek její družiny, a ignorujíc pohár, který jí podávala druhá, učinila několik mocných doušků přímo ze džbánu. „To je ryzlink rýnský z vinice Šobes u Znojma, kde se rodí nejlepší vína na Moravě. Je to vzácný dar od prafotra Moravana a nikomu nedám ani hlt! Sama mám málo,“ zamračila se na české velmože z doprovodu, když spatřila jejich lačné pohledy. „Napijte se těch kyselých patok od Mělníka!“ odfrkla pohrdavě, čímž smrtelně urazila velmože Lobkowicze, který se právě chystal nabídnout kněžně vzorek ze svých vinic, a znovu si žíznivě zavdala přímo ze džbánu. „Brnu a Moravě se nic nevyrovná,“ shrnula na závěr a hřbetem ruky si otřela ústa. „Ne nadarmo se jí říká Velká!“ Jak vidno, kněžna nebrala žádné ohledy na svůj doprovod. Leckoho a lecčeho v Čechách měla plné zuby, především tamní honorace.

* - * - * Oponentura * - * - *

„Ale vždyť praotec Moravan, když viděl Brno ze Špilberku, otřásl se odporem a pronesl BRRR!!! a teprve později své prohlášení poopravil na mírnější NO…,“ protestovali dále členové doprovodu, už viditelně zoufalí z její zrady češství. „Já to slyšela taky a v originále, jenže po pravdě je to jinak,“ zamračila se Libuše, která jako každá vysoce postavená žena nesnášela ani náznak odporu od kohokoliv, především ne od vlastních mužů. „Prafotr Moravan pré vyhópl na Špilas a když zgóml ten štatl pod sebó, zahlásil BRRR!!! a teprv pozdějác hókl to svý NO…,“ citovala Libuše poněkud volněji, co pochytila v Brně v hantecu. „Jenže, moji zlatí, kopec Špilberk je hustě porostlý ze všech stran lesem a je z něj vidět tak leda hovno,“ neubránila se vulgarizmu silně rozladěná Libuše, na které bylo znát, že brněnské reálie nezná pouze z doslechu. „A praotec Moravan se mi zapřisáhl, že nikdy nic podobného nepronesl!“ Šlechtici v jejím okolí byli jejími slovy čím dál znepokojenější.

„Také se totéž vykládá o Moravanovi a Starobrněnském pivu, ale to je zase pomluva lobby Smíchovského pivovaru, který se tak nečestně brání kvalitnější konkurenci,“ pomalu začínala soptit kněžna, „zrovna tak jako ta věštba o veliké Praze je jen ubohý nátlak lobby zdejších realitních kanceláří, které potřebují draze prodat své pozemky!“ metala blesky z očí Libuše. „A já si od žádné lobby nenechám kecat do svých věšteb!“ nakrkla se už definitivně, otočila se a rázným, hněvivým krokem vzteklé kněžny opustila skálu. Její dívčí družina cupitala za ní a žádná si netroufla ani zaštěbetat, i když jindy celá družina zněla jako vrabčí sněm, zejména když děvčata probírala betelný brněnský borce. Česká šlechta zůstala totálně perplex.

* - * - * Kronika * - * - *

„Co teď budeme dělat,“ zoufal si jistý vlivný velmož z nedaleké tvrze. „Já do těch stavebních parcel vrazil celé jmění a jak to vypadá, sídelním městem české kněžny bude Brno a jejím manželem a naším knížetem prafotr Moravan!“ „Tak to nejsi sám, prachy jsme v nich utopili všichni a do Brna se stěhovat nebudeme! Čím bychom tam byli, my, Pražáci? Už teď se na nás Brňáci koukají skrz prsty!“ rvali si vlasy a brady ostatní. „To Brno a Moravu jí musíme zatrhnout stůj co stůj!“

„Ale velkomožní páni, nezoufejte, nebude tak zle,“ vstal opodál sedící muž, který v jedné ruce třímal husí brk a v druhé kus pergamenu. „Přece není důležité, co kněžna pravila, ale co je psáno v kronice, a tu píši já,“ pozvedl ruku s pergamenem. „V té je jasně a zřetelně psáno, že kněžna hovořila o veliké a slavné Praze a o Brnu ani o Moravě nepadlo ani slovo! Jednak kdoví, co jí holky přimíchaly do houbiček, a pak koho tu zajímá nějaké Brno, nebo ne?“ položil řečnickou otázku, na kterou předem znal odpověď.

„Ale praotče Kosmasi, co když to kněžna zjistí,“ zazněl jediný ustrašený hlásek odněkud zezadu. „To by nejprve musela umět číst latinku a pak se také naučit latinsky,“ uchechtl se hodně neuctivě praotec Kosmas, který se rád chvástal svým západním vzděláním a navíc jako jediný široko daleko vládl brkem a písmem. Staroslověnština a hlaholice mu nebyly dost dobré.

Skutečnost, že sám vlastní významné pozemky na Staromáku, v Dlouhé a Pařížské ulici a zejména na Václaváku nahoře pod ocasem, si prozíravě nechal pro sebe, neboť se šikovně připletl ke kolíkování stavebních parcel a sepisování pozemkových knih a koupi tak lukrativních parcel si z příjmů kronikáře rozhodně nemohl dovolit.

* - * - * Intrika * - * - *

„Podívej, moudrý a zkušený Kosmasi,“ přitočil se k němu smrtelně uražený a značně zoufalý velmož Lobkowicz, objal jej jednou rukou kolem ramen, zatímco druhou významně položil na jílec svého meče a odvedl jej poněkud stranou, kde k němu začal důrazně promlouvat. Kosmas, nespouštěje očí z té druhé ruky, přikyvoval, ale jeho přikyvování se stalo mnohem upřímnější, když mu velmož vtiskl do rukou měšec, ve kterém zlatě cinkaly mince.

Velmož Lobkowicz si totiž záhy uvědomil, že ani on sám neumí ani číst, ani psát, že hrozba mečem se tím pádem míjí účinkem a že mu živý a podmazaný kronikář bude mnohem platnější než jeho mrtvola. O chvíli později se k nim přidružilo i ostatní panstvo a všichni se odebrali do nedaleké krčmy čepující Smíchovské pivo, kde podrobně probírali znění kněžniny věštby a další pasáže kroniky. Nejen to, rovnou dohodli další kroky, jak kněžnu donutit, aby zůstala věrná Čechám. „Na ženský není žádný spoleh, kněžny nevyjímaje,“ zformuloval kdosi resumé notně protáhlého jednání. „Na knížecím stolci potřebujeme chlapa, ber kde ber! Jinak to nikam nedotáhneme.“

* - * - * Kosmas * - * - *

Když pozdě v noci praotec Kosmas nejistým krokem opouštěl výčep, radostně potěžkával mnohé nadité měšce, které během večera nepozorovaně zaplnily záhyby jeho šatu. „Musím je ukázat mladýmu,“ mumlal si polohlasně pod fousy, „snad si uvědomí důležitost kronikářského řemesla a zejména vyššího vzdělání, pacholek jeden líná!“ frflal nad povalečstvím svého nejstaršího, který se mu moc nepovedl a místo brku a pergamenu si spíše hleděl plných korbelů a suknic vnadných šenkýřek. A vskutku, cinkající argumenty měly na mladého žádaný a trvalý účinek.

Jak se tak notně nachmelený praotec Kosmas motal pražskými uličkami, přišly mu na mysl mocné, bujné vnady kněžny Libuše. Notnou chvíli se jimi zabýval, přičemž v příhodném zákoutí ulevoval svému měchýři, načež zamířil domů, kde na něj čekala jeho ani zdaleka ne tak vnadná a už dosti letitá žena, na kterou pomyslel se značnou nechutí.

Oba dojmy se mu slily v jeden značně nepříjemný, neboť z dřívějška dobře znal, co ho doma čeká při tak pozdním a nachmeleném příchodu a že zlostnou vyřídilku své ženy nezastaví ani donesenými plnými měšci. Tu nezastavilo vůbec nic, neboť ona si svůj život představovala úplně jinačí než jaký ji skýtal špatně placený a poněkud skrblivý kronikář. K tomu kněžna s jejím naprostým nedostatkem jakýchkoliv ohledů a empatie a naopak její urážlivé chování k Čechám a Čechům mu dodalo na zlosti. Rozzuřil se na všechny ženské široko daleko.

„Jak to má kozy nebo kola, jsou s tím jenom trable,“ mrmlal si do plnovousu, když jen taktak uskočil před pozdním povozem. „Ta naše historie bude pěkný průser,“ zavěštil si popuzeně. „Když se nám do letopočtu připlete osmička, nekouká z toho nic dobrého,“ pochopil a umínil si, že s tímto poznatkem seznámí celý národ, aby už konečně něco udělali s ženskými na trůnu, a že nepoleví, dokud se tak nestane. „Baby jsou dobrý akorát tak na jednu věc, a ta se na trůnu nedělává,“ pokračoval ve frflání, „tak proč na něm mají sedět? Mají být doma, držet huby a být tomu svému po vůli!“ rozhodl se pevně, že pro dobro Čech a Čechů tuto myšlenku prosadí i mezi prostým lidem. A nakonec prosadil.

* - * - * Bardi * - * - *

„Kronika je sice hezká věc, ale co z ní, když nikdo neumí číst a pokud umí, čte úplně jiné věci než kroniku,“ ohrnul nos nad výsledky jednání šéf Asociace pražských realitních kanceláří. „Potřebujeme něco údernějšího, lidovějšího a okamžitého,“ zamyslil se a angažoval hned dva přední bardy české země, aby coby kreativci vymysleli slogan vychvalující Prahu a něco, co by oslabilo pozici Brna na Moravě. Jeden z nich přišel s velebením zlaté, stověžaté Matky měst a ten druhý odcestoval za severomoravskými velmoži prozkoumat půdu.

Ti se jej ujali s velikými nadějemi. Zejména nejbohatší z nich, praotec Solomon Rothschild, se při jeho hoštění důkladně plácl přes kapsu. „My tady nejsme a ani nikdy nebudeme žádní šupáci,“ vysvětloval praotec Rothschild onomu bardovi po druhém soudku medoviny a opulentní večeři. „My tady budeme mít železnici spojující hlavní město mocnářství s Krakovem, sídlem polských králů, už v době, kdy do Prahy budou jezdit jen dostavníky a povozy tažené koňmi!“ dmul se pýchou a bušil se v hruď a ostatní velmoži mu přizvukovali.

* - * - * Železnice a Národ sobě * - * - *

„Bude to naše vlastní železnice, první v mocnářství, a my ji budeme stavět i financovat! Máš ponětí, nač taková železnice přijde?“ a bard jen polkl a smutně zavrtěl hlavou. „Sice nás i v tomto předběhne Brno, ale to bude jen odbočka z naší hlavní trati, stejně jako mnohem pozdější odbočka do Prahy,“ neustával Solomon v holedbání a bard se zamyslel, zda by se neměl dát do služeb Rothschildům. Ta možnost vypadala tuze lákavě a tak se bard začal poctivě činit. Brzy dal do oběhu heslo „Já jsem horník, kdo je víc!“ a hlášku o ocelovém srdci státu.

Mezitím čeští velmoži založili umělecký spolek „Národ sobě“ sídlící na nábřeží Vltavy a sezvali do Prahy všechny jihomoravské bardy na bohatě dotovanou soutěž bohatýrských balad a pověstí, takže Brno zůstalo bez reklamy. Naštěstí se bez ní obešlo, neboť již mělo veliké trhy hned za městskými hradbami spojené s výstavami řemeslných výrobků tuzemských i zahraničních cechů a k tomu ještě slavné závody rychlých povozů, oceňované Velkou cenou, díky čemuž se brzy stalo vyhlášeným městem široko daleko, do kterého se houfně sjížděli lidé z celé Evropy, aby si mimo jiné také užili tu jeho dvojsnubnost. Věštba kněžny Libuše vskutku nepřeháněla ani trochu a do jejího naplnění scházelo jen malounko.

* - * - * Patriarchát * - * - *

Jenže bohužel. Nátlak české šlechty i lidu na kněžnu Libuši a na její vládu přiživovaný vytrvalým popichováním praotce Kosmase postupně zesílil natolik, že byla donucena se vdát za Čecha a z trucu si vybrala jistého sedláka ze Stadic, který neměl ani na pořádný zápřah do svého pluhu a tak používal voly. Doufala totiž, že šlechta před takovou mesaliancí ustoupí, protože by stigmatizovala panovnický rod po řadu generací. Také doufala, že s tím sedlákem bude orat stejně jako on se svým pluhem jenom s tím rozdílem, že ona se obejde bez volů.

Ale to přecenila českou šlechtu a podcenila chlapy. Velmoži jednak netušili, co je to mesaliance a jaké má následky, jednak vždy mysleli jen na jeden jediný cíl – nyní mít hlavní město tam, kde mají stavební parcely. A chlapi vycítili příležitost zbavit se mindráků z ženské převahy. Zajásali, že mají trable z krku a ihned vypravili slavné poselstvo do Stadic. Dobře tušili, co s chlapem, byť sedlákem, tedy právěže sedlákem, udělá strmý kariérní vzestup. Až na knížecí stolec.

* - * - * Přemysl Oráč * - * - *

Sedláka Přemysla snadno našli na poli an oře a dalo jim spoustu přemlouvání, aby nechal svůj statek, jak tomu říkal, tedy pár políček a zchátralou polozemnici, a přestěhoval se na Vyšehrad. To víte, sedlák, ten se drží své půdy, vždyť na ní zná každou rodnou hroudu! Tady se narodil on, kousek dál fena vrhla štěňata a tamhle se otelila kráva. Nakonec mu museli slíbit trojnásobně velké parcely v Praze, tuze úrodné a kousek od řeky. Přemysl tedy váhavě ošťáral klackem krpce od hnoje a bláta, naházel na žebřiňák těch pár krámů, co měl v té své polozemnici, zapřáhl do něj své dva voly a vyjel na Vyšehrad. To byla sláva!

* - * - * Sňatek a korunovace * - * - *

Mezitím se na Vyšehradě sešla celá česká honorace a při velkolepém přivítání si schválně nikdo nevšímal kyselé tváře kněžny Libuše a Přemyslova zápřahu. Knížecí slib se porušit nesmí a tak se konala slavná svatba a ještě slavnější korunovace. Přemysl dostal nový ohoz i čisté krpce (ty staré si uložil do truhly, budou se ještě hodit, až bude orat své nové pozemky) a při veselce se ožral tak, že ještě při korunovaci vrávoral a málem se neudržel na knížecím stolci. Jako kdyby měl nějakou virózu.

Když nabyl smyslů, vydal se obhlédnout své nové polnosti. Byly opravdu rozlehlejší než ty jeho původní a nacházely se hned u řeky, takže byly tuze úrodné, neboť je každé jaro zaplavovala řeka nesoucí sebou spousty úrodného bahna. Přemysl jásal.

Co chcete, byl to sedlák a proto ho nenapadlo, že ty jeho parcely se z téhož důvodu vůbec nehodí jako stavební a že ho české panstvo napálilo. Kněžna Libuše, které to pochopitelně neušlo, neříkala nic, neboť už dávno poznala, kdo z těch tří, kteří nedávno přibyli na Vyšehrad, je největší vůl. A ani si nestěžovala, protože když to udělala posledně, její družina ji odbyla slovy „Máš, cos chtěla!“

* - * - * Radosti novomanželů * - * - *

„Ale tohleto jsem přece nechtěla,“ fňukala kněžna. „A co vlastně čekáš od křupana ze Stadic se zahnojenými krpci?“ nadhodila ta nejhubatější.

„Takového chasníka přece nemůžeš srovnávat s námi, se šlechtou, a už vůbec ne s lidmi z Moravy a obzvláště ne z Brna,“ vysvětlila jí nejvýše postavená šlechtična z její družiny. „Copak se můžeme měřit s tou jejich Velkou Moravou? Vždyť jsou daleko před námi a vždycky byli, i když jsou z východu, i když jsou to východniari.“ Jak vidno, ona dáma znala slovenské poměry.

„Ale on takový nebýval,“ zoufala si kněžna. „Byl to pozorný, milý chlapík, který na mne ve všem dal, nechával všechno rozhodovat mne.“

„Inu, po svatbě se chlap vždycky zhorší, a vždycky o moc, ten pán tvorstva,“ zamudrovala a zahudrovala stará bába kořenářka, která se jí starala o bylinky, a šla si po svém, zatímco ostatní holky zaběhly kněžně nasbírat houbičky, aby se uklidnila. Přemysl zatím spokojeně chrápal rozvalený na manželském loži a ničím se nedal rušit. Ani zahnojené a zablácené krpce si nesundal. Měl totiž zoráno a už třetí den mohutně nasával.

* - * - * Nové vládní poměry * - * - *

Tak se tedy stalo, že česká šlechta raději přijala za knížete člověka s volským zápřahem než kohokoliv z Moravy a potomci onoho sedláka posléze učinili z nouze ctnost. Vymysleli vyprášenou pověst aby legalizovali svou vládu. Ostatně se to neobešlo ani bez spousty krve, když pověst nepomohla. Kněžna Libuše, donucena zůstat v Praze, se alespoň postarala o masivní přistěhování lidí z Brna a okolí, aby pozvedla kvalitu pražských obyvatel. Moc se jí to nepovedlo.

* - * - * Přemyslova vláda * - * - *

Bodejť by nebylo třeba pozvednout obecnou úroveň, když první státnický proslov jejího novomanžela a čerstvého vládce země zněl „Kuš, stará!“ když se Libuše pozastavovala nad jeho chováním při svatbě, korunovaci a hlavně při hodokvasu a žádala jej, aby na Hrad přizval praotce Ladislava Špačka, znalce protokolu a vybraného chování, který by ho naučil, co dělat a co nedělat a jak se správně chovat. Jak Přemysl tušil, nic by to nebylo platné.

* - * - * Předchozí Libušina vláda * - * - *

Mimochodem, jak slavná korunovace, tak i knížecí hodokvas byly financovány ze štědré půjčky od praotce Rothschilda, ještě uzavřené kněžnou Libuší, který si namísto nekřesťanských úroků vymínil jistá privilegia, nutná pro industriální rozvoj země a stavbu železnice. Vyplatilo se mu to mnohem více. A jí ostatně také, neboť zvelebená země a hlavně železnice přinášela do knížecí pokladny mnohem vyšší daně. Bylo veliké štěstí, že ona jediná z vládnoucí vrstvy rozuměla podobným transakcím na úrovni praotce Solomona, neboť jinak bychom tu žádnou železnici neměli, protože ty prachy by velmožové proškudlili do svých měšců.

* - * - * Libušino poselství * - * - *

„Že běda mužům, kterým žena vládne?“ vyslala pak Libuše poselství příštím generacím. „Kdepak, milánkové! Běda mužům, kterým vládnou volové!“

A je to pravda pravdoucí, protože to tak dodneška furt dopadá. Že ne? Že máme volby? Nenechte se vysmát, naivkové!

* - * - * Volby * - * - *

„Jenže je tu jeden zásadní a obávám se, že i neřešitelný problém,“ zamyslela se Libuše nad dalším džbánem výtečného vína od praotce Moravana ze Šobesu, „a to, jak mohou volové poznat, že jim vládnou volové? S těmi nezmůže nic ani studium, ti takoví zůstanou napořád, furt und furt,“ a její pohled zoufale sklouzl na kandidátní listiny pro příští volby, které už její knížecí choť po bohatýrské chlastačce se svými zbrusu novými kamarády potvrdil svým pečetidlem. I kdyby uměl psát, jakože se neuměl ani podepsat, stejně by pero v ruce neudržel, tak byl sťat.

„Ježíši Kriste, to je ale vůl!“ zoufala si nad složením jeho kandidátů kněžna. „Nezná lidi, nenechá si poradit, ničemu nerozumí a do všeho se hrne. To je ale VŮL!!! Ožere se s nimi jak to prase a na všecko jim pak kývne. Vůbec nechápe, že zásadní starostí knížete před volbami je pohlídat si složení kandidátky! A on? Naservíruje voličům ty nejhorší korupčníky, ty největší zloděje! A čím větší darebák, tím populističtější heslo třímá. A zaštítí je svým knížecím jménem, ten PABLB! Jak chce s takovouto sestavou vládnout? Vždyť mu to knížectví rozkradou pod prdelí!“ bědovala a už se vůbec nekontrolovala. „Nadarmo mu neříkají Přemysl Oráč, když zvorá všecko, na co sáhne,“ sténala. „Místo alfasamce mám doma alfablbce!“ úpěla.

„Když moji rodiče a prarodiče volby zaváděli, říkali, že je v podstatě jedno, zda vladařovy rádce vybírá vladař či lid, protože politici se budou mezi sebou navzájem přímo požírat, takže žádný z nich velkou škodu nestihne napáchat. Ale co je moc…“ nedopověděla, znovu si zavdala z džbánku a hlava jí klesla na stůl. „Vlastičko moje, udělej s tím něco, prosím, ti chlapi jsou fakt nemožní a já stárnu a jsem v pasti…“ znovu nedokončila pokyn své oblíbenkyni Vlastě, která jí láskyplně podložila hlavu polštářem a zakryla ji teplým pláštěm.

* - * - * Vlasta * - * - *

„Udělám, kněžno moje, spolehni se…“ zašeptal jí Vlasta tichounce do ucha, ale znělo to jako přísaha a temná hrozba. Pak se napřímila a odešla do sklepení knížecího paláce, kde se svými družkami už pěkných pár dní potajmu brousila meče a kopí. Se Šárkou už ukuly plán a čekaly jen na vhodnou příležitost. Ta, jak se zdálo, právě nastala.

* - * - * Poselství praotce Moravana * - * - *

Jen další džbány vína z moravských a rakouských zásob zabránily kněžně upadnout nadobro do hluboké trudnomyslnosti, než Vlasta načala novou kapitolu našich dějin. Stále totiž měla na mysli slova praotce Moravana, která jí řekl, když se s ní loučil: „Vy Pražáci byste nám všem chtěli vládnout a přitom jediné, co vzbuzujete, jsou ty nejhorší obavy. Bohužel, většinou oprávněné.“ „A vy tady jste samá neviňátka?“ odsekla mu tehdy kněžna popuzeně. „To samozřejmě nejsme,“ rozesmál se praotec Moravan na celé kolo. „Ale ta naše svoloč odtud houfně táhne do Prahy, aby byla blíž ke korytům. Čistíte nám populaci,“ zajiskřilo mu v očích, „a to je moc dobře. Lépe se nám tu žije.“

Praotec Moravan byl na Moravě doma, záleželo mu na ní i na Brnu a byl zde velice spokojený.

Tož tak.

* - * - * - * - *

Dívčí válka

* - * - *

Když zemřela kněžna Libuše, vrhl se Přemysl Oráč do vládnutí. Bodejť by ne, byl nadržený, neboť Libuše ho k ničemu vážnému nepustila. Vlastně ho nepustila vůbec k ničemu, nepočítáme-li džbány piva. „Udělám z Čech zemský ráj,“ nechal vyhlásit po celé zemi a radikálně otočil kormidlem domácí politiky. „Už je na dohled!“ zněl celý slogan.

Toto bylo novum. Zemský ráj vyhlásil naposled Praotec Čech, když vytáhl z východních stepí na západ, aby na cestu sehnal dostatek mančaftu. Nakonec dotáhl pod Říp a o zemském ráji už raději dál nemluvil. Kněžna Libuše, zkušená a moudrá panovnice, o zemském ráji nemluvila vůbec, protože o něm věděla své. Blbost pro blbečky, myslela si potajmu. Ale Přemysl byl nezkušený trouba a tak vyrukoval s líbivým, ale nesplnitelným heslem.

Kormidlem zahraniční politiky neotáčel a vlastně ani nebylo proč. Češi byli vyhlášení válečníci a když k nám někdo vtrhl řinče zbraněmi, dostal na hubu a mohl být rád, že se vůbec vrátil domů. Naopak, pokud někdo přišel cinkaje mincemi v měšci, byl vítán chlebem a solí a Češi mu dělali pomyšlení. Zahraniční valuty byly odedávna ceněny více než domácí platidla.

S tou domácí politikou to však bylo jiné. Kněžna Libuše, moudrá a zkušená žena, se obklopila rovněž moudrými a zkušenými lidmi bez ohledu na pohlaví, kteří jí radili a občas ji i zastupovali. Přemysl tyto, podle jeho mínění otravné náfuky, z hloubi duše nenáviděl. Na knížecím stolci sice Přemysl Oráč seděl, ale vládnout neuměl a de facto na to ani neměl. Inteligenci, aby bylo jasno. Řízení volského zápřahu, které jedině bravurně ovládal, sice byla důležitá dovednost pro řízení státu, ale sama o sobě nemohla stačit.

Copak můžete chtít po buranovi ze Stadic, aby se vyznal ve vládních záležitostech, měl nějakou státnickou vizi a dovedl lavírovat mezi diametrálně rozličnými zájmy mocných velmožů? To všechno dříve řešívala kněžna Libuše, i když v posledních letech rozvláčně s ohledem na sníženou chápavost a omezenou příčetnost svého manžela, vládnoucího knížete. Najednou byl Přemysl na všechno sám a na dně džbánu, svého nejvěrnějšího přítele, radu ani pomoc nenacházel.

* - * - *

Přemysl udělal jedinou věc, na kterou se zmohl. Libušiny rádce všechny vyházel s ohledem na jejich výjimečnost a vyhlásil demokratizaci vládnutí. Prvním krokem byly nové, demokratické volby do shromáždění knížecích rádců, tedy praparlamentu. Přemysl byl dosud obklopen lidmi, kteří mu mírně řečeno lezli do zadku, chlastali s ním a na všechny jeho nápady mu horlivě přikyvovali. Odkývali mu i praparlament a volby do něj a sami ze sebe udělali vůdce politických stran, které ruče sestavili z osob obdobných povahových vlastností, jakými oplývali sami. Jedinou praktickou dovedností, které všichni měli nadbytek, bylo bezostyšné mlácení hubou a ještě bezostyšnější spřádání nejrůznějších intrik. Intriky byly spřádány bez ohledu na cokoliv, takže se v té spleti nakonec nikdo nevyznal, a to ještě pořád bylo před volbami.

Čechy byly nakonec přeplněné krásnými hesly a slogany, speciálně vymyšlenými k volbám, které se sice snadno poslouchaly a dokonce i pamatovaly, ale na jejich dodržování nikdo ani na chvíli nepomyslel. Slogan o zemském ráji na dohled nebyl ani zdaleka ten nejpitomější. Jak mohly volby probíhat a jak mohly asi tak dopadnout? Vlastně to bylo úplně jedno. Zvolený praparlament byl totálně k ničemu, protože složení kandidátů do voleb bylo mírně řečeno neuvážené. Ti lidé se nebyli schopni na ničem dohodnout, neboť blaho státu, pokud na něco tak abstraktního vůbec byli schopni pomyslet, bylo až to poslední na jejich hodnotovém žebříčku, daleko za jejich vlastní pravidelnou stolicí, se kterou při svém věku a životosprávě měli časté potíže. Alzheimer, ten zpropadený Němec, v té době vesele řádil také, i když ho ještě nikdo neznal jménem.

A tak nakonec vznikl praparlament, který byl, jak se dalo čekat, složen výlučně z mužů. Muži se rádi kochají iracionálními představami a pak se vztekají, že nejdou splnit. Tak i tady. Všichni měli jasnou představu o zemském ráji, jediná potíž byla v tom, že jejich představy se navzájem diametrálně lišily. Jedno však měly (ty představy) všechny společné. Ženské musí z politiky ven, nejlépe zpátky k plotně a dětem a ty mladé a pěkné do postelí. Krásná představa, že? Zemský ráj, nebo ne?

A Přemysl a jeho nejbližší suita jásali.

* - * - *

Jednání praparlamentu odpovídalo jeho personálnímu složení a schopnostem jeho členů, tedy praposlanců. Když jim Přemysl předložil nějaký problém k posouzení a k poradě, ztratili několik týdnů planým žvaněním na řečništi, vyvýšeném místě ani ne tak z důvodu, aby bylo řečníka lépe slyšet, protože ty žvásty stejně nikdo nikdy neposlouchal, ale aby se po něm daly účiněji metat nejrůznější předměty, z nichž shnilá vejce byly ty nejpřijatelnější. Hned naproti praparlamentu měl totiž stánek jistý pekař, který prodával zvláštní bulky tak akorát do dlaně. Bulky byly nepoživatelné, neboť byly z obzvláště tvrdého těsta, a navíc uvnitř měly kámen. Oblázek. Ne moc velký, tak akorát. Byl to perfektní prostředek na udržení délky projevů v přijatelných mezích. Když se projednával nějaký kontroverzní zákon, například státní rozpočet, míval pekař vyprodáno ještě dříve, než otevřel.

Až se všichni vyžvanili a dosyta naházeli, přistoupilo se k hlasování. Zhusta se stávalo, že každé řešení dostalo jeden jediný hlas, a to hlas svého předkladatele. Pokud byly řešení jen dvě, končívalo to nerozhodně. V obou případech nakonec došlo na argumentační metodu stručně ručně, po kterém byl praparlament opět k ničemu, neboť s rozbitou hubou se dá jen s obtížemi artikulovat. Co měl chudák Přemysl dělat, čím se řídit?

Sice zde byl sbor žen a dívek, se kterými se dříve radívala kněžna Libuše, ale Přemysl byl od své svatby na rady žen alergický. Jak také jinak, když argumenty své ženy, vládnoucí kněžny, nechápal nejen v souvislostech, ale dokonce ani v účelu. Takhle se přece nedá vládnout, když člověk nechápe rady svých rádkyň. To pak už není žádný kníže, žádný macho, ale pajdulák. A kníže Přemysl, tuze pyšný na své rozplozovací schopnosti, ze kterých odvozoval i ty všechny ostatní, rozhodně nechtěl být panákem v ženských rukách ani za cenu knížecího titulu a benefitů, z takového titulu plynoucích. Vždyť ostatně ani nechápal pojem benefit.

Nakonec to Přemysl dotáhl tak daleko, že nedbal ani na rady své ženy, týkající se intimní hygieny. Schválně se tam nemyl, aby svou ženu takto vytrestal. Jenže vytrestal jenom sebe, protože se smraďochem kněžna odmítala sdílet lože a genetický materiál nutný na udržení rodu si obstarávala jinde. To by ale dělávala i tak, protože genetická informace od Přemysla byla vhodná tak akorát pro příštího sedláka, nikoliv však pro budoucího knížete nebo kněžnu.

* - * - *

„S ženskejma se nedá vládnout,“ postěžoval si jednou, ještě za kněžnina života, svému kamarádíčkovi z mokré čtvrti. „Všecko příšerně zašmodrchaj, popletou a zmastí. Co taky můžeš čekat od slepičích mozků, který neviděj dál než na hromádku zrní před zobákem. Přeci když něco chci, tak zavelím a je to, ne?“ odvolal se na dávnou touhu všech vladařů, která se ale nikdy nikomu nesplnila, neboť i když je jejich pomocníci poslouchali na slovo, situace se buďto zvrtla nebo vladařův příkaz mylně pochopili a bylo zmalováno. „Až začnu pořádně vládnout, postarám se, aby mi do vládnutí žádná ženská nemohla kecat!“ Ani tohle se nikdy žádnému vladaři nevyplnilo, ženské si vždycky najdou cestičku.

Co čert nechtěl, celou tirádu zaslechla kněžnina oblíbenkyně Vlasta, která vše ihned zanesla do patřičného ucha. Možná dokonce, že to Přemysl tak chtěl, ale na každý pád to byla hrubá taktická chyba, neboť nic není pro vladaře osudovější, než když jeho pravé záměry zná jeho okolí, neřku-li protivníci. Přemyslova situace se nezlepšila ani za mák, naopak, kněžna Libuše si na něj došlápla svým důkladně okovaným a hřeby pobitým pantoflem. „Když si někdo stěžuje, tak ať má proč!“ byla její dlouho úspěšně praktikovaná zásada, která se ale v tomto případě ukázala být chybná. Přemysl měl totiž reálnou šanci stanout v čele státu sám, neboť byl podstatně mladší než kněžna, a navíc měl výtečnou paměť, což je další důležitý předpoklad každého vladaře.

Po Libušině smrti Přemysl skutečně, aby posílil své vratké postavení, prohlásil ženy za neschopné, nekompetentní osoby, doslova za slepice, a jejich řeči za babské žvásty, kdákání, které on rozhodně nehodlá poslouchat. I když to výslovně neuvedl, ze souvislosti bylo možno usuzovat, že svou manželku, dlouhá léta úspěšně vládnoucí kněžnu, považuje rovněž za nemoudré, nerozumné stvoření s mdlou inteligencí, v žádném směru se nerovnající mužům. Další Přemyslova hrubá chyba, ale co můžete čekat od burana ze Stadic, že. Místo kvalifikovaných rádkyň měl tedy praparlament.

Tak to šlo s českým státem od desíti k pěti, přičemž když se dospělo k hodnotě pět, prohlásila se za deset a proces pokračoval nerušeně dál. Jediná státnická dovednost, kterou zvládá i hňup.

* - * - *

Abych uvedl věci na pravou míru, obecně se vědělo, že je kníže Přemysl pod pantoflem, a ještě lépe bylo známo, že kněžna Libuše má pantofel obzvláště těžký, dřevěný, okovaný a hřeby pobitý. Špičkami ven, pochopitelně. Ten pantofel totiž okoušeli všichni velmoži za dlouhou dobu Libušiny vlády, a nejen oni. Ale už vůbec se nevědělo, že Přemyslovy rozplozovací schopnosti přicházely vniveč. Netušil to ani on. Kněžna totiž, když už se stalo a ona měla za muže takového nepoučitelného a nepolepšitelného burana, si zajížděla pro potomky na Velkou Moravu, konkrétně do Brna. Vlastně to věděla jen jedna dívka z její družiny, dívka obzvláště mlčenlivá, která měla na starosti kněžninu intimní hygienu. Aby také nebyla mlčenlivá, když měla vyříznutý jazyk.

* - * - *

Může se někdo divit přední Libušině oblíbenkyni Vlastě, že vládním poměrům po Libušině smrti nedokázala nečině přihlížet? Zejména když měla ve sklepení knížecího paláce připravenu výzbroj a výstroj pro menší armádu? Ona opravdu věřila tomu, že když zemi povládnou ženy, bude z ní zemský ráj. Ne na dohled, ale hned.

Pár spolubojovnic už měla a další valem přibývaly, jak se mezi muži popularizovala Přemyslova teze žena = slepice. Ženy opravdu netoužily být za mlada sexuálním objektem a později služkou do kuchyní a k dětem, jak si to muži rádi představují. Vážným problémem ale bylo, že do armády nemohla nabírat vdané ženy, které měly k boji proti mužům nejvíce důvodů a nejsilnější motivaci. Ale copak může bojovat žena, která má nejmenší dítě v šátku u prsu, to o trochu větší v dalším šátku na zádech a dvě, tři další se jí drží za ruce a za sukni?

S takovou mohla nabírat jen svobodné dívky a ty ještě neměly s muži tolik zkušeností, aby jim stálo za to bojovat. Mnohé byly dokonce v zajetí představ o velké, šťastné lásce v náručí krásného mladíka, což je hned několikanásobný protimluv. Velká a šťastná láska se navzájem vylučují, neboť velké lásky ten milovaný ihned využije ve svůj prospěch a v neprospěch milujícího, a krásný mladík není schopen lásky, natož velké, neboť má kolem sebe tolik všelijakých krásných příležitostí, že neví, kam dříve skočit, a všechny jsou stejně lákavé. Jenže která to tuší, jsouc poblouzněna milostnými romány o zemském ráji v náručí milujícího a milovaného muže?

Ale i přesto dala Vlasta brzy dohromady celkem slušnou armádu bojechtivých dívek, z nichž mnohé si přinesly vlastní výzbroj, kterou doma uzmuly otci. Stejně by už svůj pupek nevecpal do krunýře a nepřepásal se mečem. Po plamenném proslovu, kterým Vlasta výrazně pozdvihla odhodlání svých šiků, vytáhla na Vyšehrad s úmyslem zapíchnout Přemysla a všechny poslance praparlamentu narazit na kůly palisád kolem města a hradu. Bohulibý záměr, přímo nadčasový.

* - * - *

Proti dívčí armádě zverboval Přemysl vlastní vojsko z mužů všeho věku a motivoval je představou, že s dívčími zajatkyněmi si konečně pořádně užijí. Té představě odolal málokdo. A nejen to. Přemysl, sám byv dlouhá léta pod pantoflem, dovedl vystihnout a artikulovat všeobecnou frustraci ženatých mužů. „Co je půda, sebeúrodnější a sebelépe zavlažovaná, bez semen?“ hřímal z improvizovaných řečnišť na trzích, obklopen hloučkem odhodlaných ozbrojenců. „Nic než úhor, nedávající živobytí ani žádný jiný užitek. A co je žena bez muže a jeho životadárného semene? Pouhá jalovice, hodící se jen na těžkou, pomocnou práci v domácnosti. Muž je tím, kdo dává život, kdo plodí potomstvo, kdo všechny živí, kdo dbá o řád společnosti a kdo tu společnost také brání proti cizákům. Muž musí rozhodovat o věcech společných i rodinných a ne žena! Žena je užvaněné stvoření, které plete páté přes deváté, v hlavě se jí honí neuspořádané a nesmyslné myšlenky a představy, zhusta oplzlé,“ zde narážel na tok Libušiných vládních proslovů, které nechápal ani za mák. „A teď nám zase chtějí ženy vnutit svou nadvládu, tentokrát za pomoci zbraní. To zase jim budeme ve všem pomáhat, vařit, uklízet, prát, starat se o děti a o živobytí, zatímco ony budou žvanit a válet se v radách a obecních představenstvech? A kout proti nám pikle? Vždyť nejsou moudřejší, nejvýš tak lstivější a zavilejší. A že při jejich vládě zde bude zemský ráj? Pchá! Leda tak budou běhat nahé mezi dobytkem. Takový budou mít zemský ráj! To si máme nechat líbit?“ Pobouřený křik shromážděných mužů mu dával zapravdu. „Do zbraně, občané!“ burcoval Přemysl. „Právo a Boží vůle jsou na naší straně a Bůh dá, že zvítězíme a zemský ráj, ráj podle našich představ, skutečně nastolíme! Ženské uklidíme tam, kam patří, a budou muset držet huby, poslouchat a být nám ve všem po vůli!“

* - * - *

„Jen si to přiznejme, děvčata, která z nás se cítí v manželství ne šťastná, ale aspoň spokojená?“ vemlouvala se téhož času, ale na jiných tržištích Vlasta, přičemž opomíjela fakt, že ona sama není vdaná a že po svazku s mužem, byť i krátkodobým, vůbec netouží. „Žádná! Jen jim děláme služky a sexuální otrokyně, které se musí rozevřít a slastně vzdychat, kdykoliv se milostpánovi zachce, i když by mu nejraději nakopaly do koulí!“ Pobouřené výkřiky žen jí dávaly zapravdu. „A teď ten rádoby kníže, křupan ze Stadic, vyhlásil zemský ráj, samozřejmě jen pro mužské! Jak by to asi dopadlo? Chlapi by se jen váleli. Buďto v postelích, nebo ožralí po škarpách, nebo po nás a dělali nám další a další děcka! A my bychom musely vařit a starat se o děti, protože jejich rozum na tak sofistikovanou činnost, jakou je příprava pokrmů, nestačí a jejich ruce jsou tuze hrubé a nemotorné pro péči o novorozence. Konec konců i pro péči o naše těla!“ a opět následoval rozhořčený křik zklamaných žen. „A tihleti neumětelové, neohrabanci a omezenci by nám chtěli rozkazovat, chtěli by řídit společnost i rodiny? Když my jsme moudřejší, zkušenější a nakonec i lstivější a zavilejší? Politicky, myslím! Jak by to asi dopadlo? Ještě hůř než teď! Jen pohleďte na způsob Přemyslovy vlády, na činnost toho jejich praparlamentu! HANBA! HANBA JIM VŠEM!“ a ve vzduchu se zaleskly zaťaté pěsti rozzlobených žen, zhusta vyzbrojené nejrůznějšími domácími předměty. „Do zbraně, občanky! Bůh a matka Příroda jsou na naší straně a my zvítězíme! A když zvítězíme, nastolíme zde přímo zemský ráj. Bez chlapů a těch jejich věčných sporů a půtek to bude hračka! A pokud samy jít nemůžete, třeba kvůli dětem, pošlete svou nejstarší místo vás nebo aspoň zamezte, aby ten váš muž odešel bojovat proti nám!“

Oba projevy byly účinné, každý v příslušné polovině národa, a národ se genderově rozdělil. Nejprve padaly facky a jiné rány v rodinách, potom se rodiny rozdělily a rozešly se od sebe, každá do té své příslušné armády. Jen málo rodin zůstalo pospolu, zejména ty, ve kterých žena vládla rukou pevnou, silnou a moudrou. V těch se muži ještě více přikrčili a pokradmu brblali „Já bych šel, ale copak můžu? Copak můžu odejít od dětí, od svého políčka, od svého řemesla, od své ženy? Kdo by tu mou drobotinu živil, kdo by se o ně staral?“ a po nějakou dobu tihleti muži raději nechodili ani do hospody.

* - * - *

Obě vojska se záhy střetla na břehu Vltavy kousek od Prahy. Dívky, mnohem ukázněnější a lépe vycvičené, odložily na povel horní část oděvu, aby jim nepřekážela při střelbě z luků, kterou se v tehdejší době každá pořádná bitva začínala. Muži, neukázněně nesešikovaní do řádných bojových útvarů, ale spíše hord, při tomto pohledu ztratili jakoukoliv bojeschopnost. Mužské tělo totiž nedisponuje dostatečným množstvím krve, aby jí při erekci stačilo dostatečně zásobovat celé tělo. Distribuce krve se v takovém případě rozděluje dle momentální potřeby, přičemž mozek je až na posledním místě. To už tak matka Příroda moudře zařídila v zájmu zachování rodu. Copak je činnost mozku k něčemu při kopulaci? Spíše na překážku.

Napjaté tětivy dívčí armády najednou polevily. Mužům totiž vypadly zbraně z rukou a neklamné známky naznačovaly i důvod tohoto nepředvídaného jednání. Ti chlapi jen stáli a s vyvalenými bulvami zírali na tu mnohočetnou nádheru. No řekněte, která žena by naopak odolala takovému kvantu nachystaných chlapů? Takže obě armády se rozběhly proti sobě, přičemž žádná nemyslela na boj, ale na něco zcela odlišného. Tedy na lítý boj jinými prostředky. Dívky si při běhu musely vysoko vykasat sukně a při tomto pohledu ztratili bojeschopnost i poslední muži, i dolňáci. Zbraně sice řinčely, ale jenom díky tomu, jak je obě armády při běhu odhazovaly.

* - * - *

Vlasta a její nejbližší okruh velitelek jen stály a zíraly na to nadělení. Jejich motivace jim velela pokračovat v boji a využít nečekané výhody, ale jejich šiky se rozpadly a při intimním boji tělo na tělo se nedalo nikomu jakkoliv velet. „Holky, jsme v háji. Bitva je ztracena, naděje na vítězství je nulová,“ zoufale hlesla Vlasta. „Co teď budeme dělat?“ „To nevyřešíme tady na místě, to chce důkladně promyslet,“ navrhla jedna z nejstarších a nejzkušenější bojovnic. „Stáhneme se a poradíme se. Také uvidíme, kolik děvčat se vrátí do armády a jak budou bojeschopné a motivované po dnešním debaklu.“ Předbíhám, moc jich nezůstalo. Většinou byly v tom.

* - * - *

„Holky, to bylo fiasko,“ vrátila se k bitvě jedna z členek nejužšího ženského velení. „Bojovat proti chlapům se prostě nedá. Starší ženské, které jich už mají plné zuby, do boje kvůli dětem nepůjdou, ty se odreagují jinak, a mladé holky zase především touží po rodině, po dětech, a to bez chlapa mít nemohou.“ Ostatní jen mlčky přikyvovaly. „Jen tak na okraj, mezi lidmi není zrovna mnoho inteligentních a schopných jedinců,“ navázala druhá, „takže vylučovat nějaké lidi předem z důvodu pohlaví, rasy, náboženství nebo národnosti je kontraproduktivní. Musíme brát všechny a vyloučit jen blbce, což se mimoděk děje tak či tak.“ Děvčata se po sobě podívala, chvíli přemýšlela a pak to odkývala. „To je sice nádherná myšlenka, ale jak ji realizovat, když druhá strana nás samotné předem vylučuje?“ zazněla oprávněná námitka s ohledem na Přemyslovu sexistickou politiku. „S chlapským myšlením je to na pováženou. Buďto mají erekci, která jejich myšlení omezuje na pár kopulačních pohybů po kterých vytuhnou, nebo v nich hárá testosteron a pak myslí po způsobu býka před červeným hadrem,“ namítala další. „Jak se chceš s takovými individui domluvit?“ „Sotva a těžko,“ zněla odpověď, která sice byla nasnadě, ale nic neřešila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Povídky porůznu posbírané.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.