PETRA NACHTMANOVÁ

DIETA KRAJKOVÉHO PRÁDLA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 49. a 34. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Taťána Kubátová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-72-4 (epub)

ISBN 978-80-88272-73-1 (mobi)

1. CHVILKOVÉ NECHUTENSTVÍ

Byl krásný letní den a svět se zdál naprosto dokonalý. Bosky jsem kráčela hebkou trávou, tancovala kolem stromů, prozpěvovala si veselou písničku a točila se radostí tak rychle, že mi narostla křídla. Já si létala, já se vznášela. Lehká jako motýl jsem se usadila na každé květině po mé cestě. Jednou jsem byla včelička, podruhé čmelák, potřetí víla či nádherná elfí královna.

Milovala jsem květiny. Tolik barev, vůní a tvarů.

Přivoněla k pivoňce, k červené růži, k lilii, šeříku a zabořila se do nádherně žluté pampelišky. Ohromující pylová vášeň! Nasávala jsem ze všech sil. Chichotala se, jak se barva mého nosu přebarvila pylem. Tolik jsem do sebe pohltila květiny, že se brzy stanu jednou z nich. Ano, přeměním se třeba na sedmikrásku a dovolím si vykvést i během mírné zimy. Celý tenhle bezstarostný svět bude navždy jen můj.

Tvářila jsem se neuvěřitelně šťastně.

A zase poletovala kousek dál, abych načerpala další dávku neodolatelného přírodního aroma. Trefa vedle. Podivný pach. Ne, tuhle kytku jsem dosud nepoznala. Vypadala nádherně duhově, oči se nemohly vynadívat, ale co ten děsný zápach? Co jsem to zasadila? Spáleninu vždy poznávám i z velké dálky.

Stále pronikavější smrad se nedal nijak ignorovat. Šlo o čím dál tím víc intenzivnější a vtíravější puch. V dáli někdo otevřel troubu a všechny rostliny v dosahu zhnědly a uschnuly. Určitě mě kdosi proklel. Nepřál mi štěstí a pocit dokonalosti.

Úsměv se ztratil z mého obličeje. Divila jsem se. Nevěřila vlastním smyslům. Ohrnovala nos, pšikla, kýchla, zalapala po dechu...

Probudila jsem se. Žádná louka, žádné květinářství, dokonce ani poletující hmyz. Jen ta trouba!

„Jano, už tě volám potřetí. Pálí se ti maso v troubě!“

„Sakra, já jsem si říkala, co tady tak děsně smrdí. Viděla jsem jenom spálený kytky.“

„Jaký kytky? Snad jsi do tý pečínky nenarvala nějaký povzbuzovadla, nerad bych se podělal po prvním soustu.“

„Neboj, v pečínce je jen maso a obvyklý koření. Sice jsem ti udělala přednášku, jak jen některý plevel léčivý, ale zatím skončil v kompostu. Zásoby udělám později.“

„Hmm, třeba bude sucho a neporoste nic.“

„Plevel si vždy najde skulinku.“

„Hmm. Zajímalo by mě, co s tím masem?“

„No jo, už jdu. A vůbec, to neumíš za ty roky vypnout sám troubu?“

„Víš, že jo. Akorát dneska vaříš ty, nechci se ti do motat do kuchařskýho umění.“

„Hmm.“

Rychle jsem se zvedla z gauče. Vzala jsem si chňapku, klekla k troubě a otevřela, abych lépe viděla, co se ještě zachrání. Hrůza! Někdo si zasloužil mučení s nejvyšší frekvencí! Zakroutila jsem očima a otočila hlavu směrem k manželovi. Předstíral, že se nic extra neděje. Zase nejevil zájem o mou existenci, už vůbec ne o obsah v pekáči, který si připoutá jeho pozornost teprve naservírovaný na talíři.

Ty jeho srandičky! Pochopitelně se postaral, aby se nic nepřipeklo a nezničilo, jinak by vyfasoval housku se salámem. Tvářím se spokojeně. Jen jsem se přesvědčila, že se manžel pletl do mého vařícího cyklu. Kuře s nádivkou bylo řádně podlité a rovněž otočené. Spát mě nenechal, ale zničení večeře by znamenalo mnohem větší katastrofu.

Pomalu jsem se zdvihla a křupla mi kolena. O lehkých motýlích křídlech se mi opravdu pouze zdálo, jinak sotva vleču má kila nadváhy. Ano, poctivě nastřádaná, avšak nedokonale rozložená. O hubnutí jsme s kamarádkami bavily již v lednu po každoroční nekontrolovatelné vánoční žranici. Fajn, na dveře před čtrnácti dny zaklepal květen, do dnešního dne jsme se nikam dál neposunuly od povzdechů, že nutně potřebujeme zhubnout.

Já, Edita a Tamara jsme nejlepší přítelkyně posledních deset let. Dobře, s Editou se znám podstatně déle, už od základní školy. Obě se blížíme věkem k padesátce. Tamara je na tom podstatně lépe, jak věkově, tak kilově. Blíží se ke čtyřiceti rokům.

Tamara z nás byla nejštíhlejší – pouhých deset kilo nadváhy. Kdyby nenosila příliš úzké šaty, nikdo by si ničeho nevšiml. Edita měla dvacítku navrch a já z naší trojky nejvíc – třicet kil, což už se neschovalo ani pod volný svetr.

Měly bychom spojit naše síly. Opravdu, bez výmluv a dalších čekacích lhůt.

Dnes jsem cítila dost unaveně. Dokonce se nimrám v kuřeti s hranolkami a odmítám zapíjet vydatnou večeři pivem nebo nějakým bublinkovým slaďoušem. Tížilo mě svědomí. Milanovi uniklo moje náhlé nechutenství. Talíř od kuřecí šťávy ještě dokonale vyčistil chlebem, vzal si další plechovku piva z lednice a zamířil rovnou k televizi. Loudala jsem se s jídlem a vzpomínala na včerejší nepříjemný zážitek v supermarketu. Nakupovací rituál jel podle plánu, dokud jsem se neobjevila u sklenic a konzerv se zavařenými pochoutkami.

Člověk nechápal, jak z narovnaných řad vytáhnout skleničku zeleninové směsi tak, aby se zbytek nepovalil. Koumala jsem a bádala, až se mi plánování nevyplatilo. Spadly jen dvě sklenky mimo té jedné, na kterou jsem sáhla – jedna z levé a jedna z druhé strany. I to bohatě stačilo. Dvě směsi v láku se rozřinčely, jako by sem vpadl rozzuřený gang nezaměstnaných dětí. Roztříštily se po podlaze.

„Ta tlusťoška to rozbila,“ slyšela jsem malého kluka na začátku řady s regály. Mamina ho táhla odtud, ale jeho slova mne ubíjela. Měl pravdu. Tlusťoška tlustá. Kdybych měla hubené ruce, snadno bych vyndala jenom jednu sklenku, a ne několik najednou. Než jsem se stačila vzpamatovat, přišla zdejší zaměstnankyně. Nejspíš anděl. Usmívala se a uklidňovala mne.

„Nic si z toho nedělejte, stane se.“

„Zaplatím škodu.“

„Nemusíte.“

„Ale ano, nahlásím u pokladny tři kusy, ne jeden.“

„Když jinak nedáte.“

Vypadala jsem hodně vyděšeně. Přestalo mne bavit nakupovat a rychle utekla domů. Uvědomila jsem si nepříjemný fakt, že některým lidem nesejde na dobrotě srdce, ale hlavně na vzhledu. Jo, rovnou by nás šoupli do odtukovače a zapnuli přístroj na plné obrátky.

Ze zbytku jídla na talíři jsem udělala hromádku a vše odnesla ven, abych naplnila misky pro potulné kočky. Venku jsem se pořádně nadechla čerstvého vzduchu, vrátila se do kuchyně, talíř vložila do myčky a přesunula se do obývacího pokoje k Milanovi. Hledala jsem oporu. Několik milých slůvek.

Oznámila jsem mu smrtelně vážně: „Potřebuju vysát tuk.“

„Tak vysávej, vysavač jsem uklidil do úložnýho prostoru v lavici na chodbě.“

„Nutně potřebuju vysát tuk,“ zopakovala jsem znovu a víc nahlas.

„Slyšel jsem. A co ti brání? Počkej, proč budeš vysávat tuk? Nestačí mokrý hadr s nějakým saponátem?“

„Můj tuk!“ hlásila jsem odhodlaně a odvážně vytáhla triko. Ukazovala jsem mu moje špeky hodně zblízka. Muž se musel napít piva a asi se mu i zatmělo, protože nevnímal právě odehranou fotbalovou akci.

„Se z toho hubnutí jednou zblázníš. Vypadáš furt stejně, tak nevím, proč se tím zdržuješ,“ pronesl nakonec.

Aha. Manžela nejspíš už dostihla paměťová nemoc. Na svatbě jsem přece měla o desítky kil méně. Vlastně jsem měla jásat. Mohla jsem tloustnout dál, protože mu budu připadat pořád stejná jako o svatebním dni.

No nic, stačilo málo, aby se mi nálada zlepšila natolik, že si tělo žádalo přísun nedojedené večeře. Ne, nešla jsem vykrádat kočičí misky, vždyť nedostaly všechno!

Přemístila jsem k jídelnímu stolu pekáč se zbývajícími kuřecími kousky, přistrčila i mísu se zbytkem hranolek a spustilo se moje přemýšlecí studio. Bádala jsem, jak znovu odemknout myšlenku společného hubnutí. A jak jsem tak usilovně myslela, jídlo padalo zcela nekontrolovatelně do mých útrob. Zalekla jsem se, až nebylo co napichovat na vidličku.

„Bože, ty to vidíš!!! Proč jsi mě nezastavil? Sakra! Vždyť je čtvrtek večer, zítra musím do práce. Zase neusnu, protože mě bude tížit nejen svědomí, ale i přecpaný žaludek!“

„Povídala jsi něco, Janičko?“

Manžel se objevil v kuchyni, vzorně hodil plechovku od piva do odpadkového koše a trochu rozpačitě koukal na sporák.

„Tobě nic.“

„Aha. A komu?“

Otočil se mým směrem, přišel blíž a polkl. Bylo mu jasné, co jsem provedla. Původně jsem chtěla předstírat, že jsem si povídala s někým z nebe, ale nedokázala jsem odpoutat zrak od prázdného pekáče.

„Už nezbyl ani kousek?“ ptal se s nadějí, která mu zhasla okamžitě, kdy jsem k němu vzhlédla. Můj smutný a takřka umučený výraz hovořil za vše. Nevyslovila jsem „NE“, jen jsem zamítavě zavrtěla hlavou a znovu se na něho dívala, tentokrát dost provinile.

A najednou mi svitlo v hlavě, rozzářila jsem se jako fungl nová vánoční hvězda a vyřkla mou osvobozující obhajobu.

„Ale rozdělila jsem se s kočkama!“

„Hmm, to jsi hodná. Vezmu si klobásu a ty sladkokyselý okurky. Máme je ještě?“

„Jo, těch tam je ještě spoustu!“

Srdce mi zase bušilo štěstím. Chvilka viny byla zažehnána. Jo, zasloužila bych si svléknout do naha a nechat pověsit na šibenici všem pro výstrahu. Jakmile se muž odebral do obýváku, rychle jsem štrachala v lednici. Ne, tentokrát jsem nehledala nic pro sebe, svědomí by mi nedalo spát, kdybych považovala tři lžíce zbytků pro kočky jako dostatečnou odměnu za lež, kterou jsem tak lehce vyslovila před vlastním mužem. Ano, našla jsem skoro prošlé salámy, kousek paštiky a přidala jednu obří konzervu mixu pro kočky. Donesla jsem jim doslova královskou hostinu!

Černé svědomí trochu zešedivělo, ale břicho mě jasně upozorňovalo, že jakmile do sebe nacpu ještě jedinou lžíci jídla, prasknu a budou si o mé smrti z přežrání povídat ještě dalších deset let.

*

Opět na mě dolehla únava. Plácla jsem svoje tělo do křesla a čekala na odpovídající čas, abych nešla spát po úderu dalšího dílu nekonečného seriálu. Seděla jsem, koukala do dáli a neuvěřitelně zívala. Usnula bych. Ne, to jen vypadalo. Jakmile bych zalezla do pelechu, čučela bych ještě minimálně dvě hodiny do stropu.

A najednou se rozezněl telefon. Záchrana v pravou chvíli. Pookřála jsem a vydala se do kuchyně, abych Milanovi poskytla čas na jeho oblíbené hbité přepínání programů dálkovým ovladačem.

Volala Edita. Ani jsem nestihla pozdravit a už na mě udeřila.

„Jani, Janičko, neuvěříš, co se mi stalo, úplná šílenost!“

„To si můžeme podat ruce.“

„No jo, osobní setkání by bylo lepší, ale už je večer, tak k tobě nepoběžím. Představ si, sprosťáci! Oni ti normálně řeknou do očí, že nemáš žrát a pustit se do hubnutí. Navíc tak hnusně. Jenom proto, že jsem po něm chtěla skoro dvě kila za poslání balíku. Člověk si připadá hříšně i po vdechu vzduchu do plic. Vždyť já vím, že potřebuju zhubnout. Jdeš do toho se mnou, Jani? Sama nevydržím ani do druhýho dne, fakticky ne.“

Zastavil se mi dech. Žranicový hřích! Potuloval se mezi námi a nakupoval, co se vešlo do vozíku. Nebylo ho slyšet, ale hodně vidět.

„Zrovna jsem na tebe i na Tamaru myslela. Taky musím ovládat chutě a nežrat cokoliv mi přijde pod ruku. Konečně přetvoříme plány na realitu. Jdeme do toho společně!“

„Jóóó! Jsi fantastická. Zavoláš i Tamaře? Já se jdu naložit do vany, pak fénovat a rovnou do postele, jdu na ranní. Volala jsem jí, ale nezvedá hovory.“

„Jasně, vyřízeno!“

Nadšeně jsem hned mačkala telefon Tamary. Nezvedala. Pět pokusů a ani jedna reakce. Že by s jí něco stalo? Ne, hlavně nemyslet na katastrofy. Asi normálně usnula. Jen při pomyšlení jsem zívla. Jednou. Dvakrát. Po třetím zívacím kolečku jsem si vyčistila zuby, umyla se, vlezla do noční košile a během pěti minut chrněla na plné obrátky.

Něco divného se mi zdálo. Jak se mi podařilo tak tvrdě usnout? Probralo mě zvonění telefonu. Chvilku jsem váhala, kde se vlastně nalézám. Muž stále nevlezl do postele, takže asi nebylo tak pozdě. Nebo usnul u televize a přesune se sem po půlnoci. Ten šílený vyzváněcí zvuk mě donutil natáhnout pořádně ruku na noční stolek a procitnout do reality. Volala Tamara. Bylo půl dvanácté v noci.

„Jani, Janičko, pomoz mi! Zase tu byl!“

„Kdo?“

„Ten děsivý sen. Ještě teď se klepu a ušpinila jsem si povlečení.“

„Od krve?“ zděsila jsem se, co se kamarádce zase stalo. Tamara totiž bývala v dětství náměsíčná, prý se to po první menstruaci vytratilo, ale kdo ví. S přibývajícím věkem se mohou vynořit jisté dětské starosti a pořádně ji potrápit.

„Proč od krve? Od čokolády. Já ji nejdřív vařila a jakmile jsem ji nalila do formiček, tak se zase rozbalila bonboniéra a ty kousky kolem mě lítaly jak splašený. Tentokrát zvýšenou frekvencí. Chápeš? Kdo může klidně spát? Kolem mě lítalo plno čoko bonbónů, fakt lahodný kousky. Já se na ně usmívala a chtěla jsem je chytat a cpát do pusy. Nejdřív jsem natahovala ruce, ale ony se vzdalovaly, ale pak se stal obrat, trhala jsem je ze vzduchu jako jablka ze stromu. A šup s nima do pusy. Víš, jak byly dobrý? Taková lahoda! Bylo to tak autentický, že jsem se vzbudila a šla zkontrolovat bonboniéru do špajzu. Oddechla jsem si, že je plná, vzala ji k sobě do ložnice pod ochranu a najednou koukám, že jsem se spletla, ale chyběly v ní čtyři kousky.“

„To je tedy záhada, kdys je sežrala?“

„Asi, jak jsem náměsíčná přecházela ze špajzu do ložnice. Hrůza.“

„Slovo náměsíčnost se odvozuje od MĚSÍCE, ne od čokolády. Proč si vůbec kupuješ ty bonboniéry, když máš pro ně slabost?“

„Musím, abych si trénovala pevnou vůli je nesežrat.“

„Vždyť je stejně pokaždý slupneš.“

„No právě. Jsem slaboška, ale jednou se podaří uspět a já si jich ani nevšimnu.“

„Vždyť je žereš i v noci.“

„No právě. Schválně jsem šla dřív spát, abych zahnala ty chutě. Jenže ony mě dohnaly i proti mý vůli.“

„Prožíváš čokoládový drasťák. Možná se to zlepšuje, když čokošku už i vaříš, a ne ji jenom konzumuješ.“

„Nevím, snář říká jasně. Čokoládu dělati zásnuby, čokoládu míti a jísti – zdraví a zdar. Můj výklad zní, že mám plno sil na novou lásku. Vlastně bych si přála skvělýho muže. Jenže to bych nejprve chtěla zlepšit kondici a nasadit dietu snů. Nevíš, jak rychle zhubnout?“

„To se ptáš tý pravý, ale náhodou vím. Společnými silami. Naše trojka půjde do změny životního stylu společně!“

„Fakt? Eduš taky? To je paráda. A čím začneme?“

„Nejlepší bude začít poradou, kde si stanovíme jasné cíle, jídelníček a tréninkový plán, protože bez pohybu se asi neposuneme nikam daleko.“

„Jasně. Probereme každý detail a z nadšení z nás spadnou ty kila samy.“

„Jo, domluvíme se třeba na pondělí večer. Edita o víkendu nemůže a u mě se staví taky dcera, vařím a upeču něco dobrýho, neudržím se hned tak brzy.“

„Chápu. Do pondělí vydržím. Ještě dám vědět, kde a v kolik.“

„Se tak těším! Bych si z radosti nedala ani čokoládu, ale stejně jsem už všechnu naládovala do břicha, jak jsem byla nervózní z těch plánů.“

„Ty jsi číslo, Tami! Neboj, záchrana číhá nedaleko. Ještě se párkrát vyspíš a začneme nový životní start.“

„Přesně čtyřikrát, vlastně třikrát, protože dnes už asi neusnu.“

Neusnula jsem ani já, stále jsem se převalovala na posteli a těšila se, co vyzkoušíme na postupy ke zhubnutí.

V pět hodin jsem byla na nohou a připravovala excelentní snídani. Asi mě myšlenka na hubnutí posunula správným směrem, protože jsem se necítila jako praštěná pytlem, což bylo většinou normální, když jsem Tamaru tahala z úzkých, tedy z noční šichty na čokoládové farmě.

Rozhodnutí hubnout mě neopustilo, nějaké to kilo dám dolů. Dáme! Tamara i Edita souhlasily a já se nabídla, že nejprve navštívím odbornici na dietní stravu, abychom získaly obecný návod, jak a co jíst, kdy a kde a tak podobně. Jít společně bylo zbytečné, jedna útrata za odborné rady úplně stačila. Schůzka spěchala a já se v online objednávce vešla hned na pátek druhou hodinu odpolední. Čím dříve, tím lépe.

2. PSYCHO NATLÁČKA

Páteční ráno mi přineslo nejen velké nadšení, ale také zklamání. Tradiční příprava oblečení do práce se zvrtla. Avšak vlastně jsem dostala obrovský signál, že nelze couvnout ze zvolené cesty na příští časového období bez konkrétního udání konce.

„Nevejdu se do sukně! Nejde mi vůbec zapnout! Zatracená mrchááááá!“

Ječela jsem na celý barák. Zbytečně namáhala hlasivky. Skutečně nikoho tady nezajímala moje snaha jít do zaměstnání v pěkném a zároveň pohodlném oblečení.

Ani rozčilování nepomohlo. Absolutně nikdo nepřiběhl s novou sukní. A už vůbec ne s návodem, jak se narvat do minimálně o dvě čísla zmenšeného kousku.

Zoufale jsem odhodila neužitečný hadr na zem. Štrachala v mé velice objemné šatní skříni. Vytáhla další kandidátku na sexy vzhled. Opět křičela, nadávala a odhazovala do dálky. Tento postup jsem opakovala několikrát, až vešel do dveří manžel a s plno pusou se ptal, co se stalo.

„Nevidíš?“

„Ty nejdeš dneska do práce?“ ptal se překvapeně a rval do pusy další kus chleba s paštikou.

„Proč se tak blbě ptáš? Kalendář ukazuje normální pracovní den. Pátek.“

„No, že ses pustila do uklízení skříně.“

Teprve mi došlo, do čeho jsem se namočila. Rozhlédla jsem se kolem. Postel, dvě židle, zem a vlastně všechno se za tu chvíli stačilo naplnit oblečením. A ve skříni stejně stále hodně věcí viselo. Skladuji zbytečnosti! Ani jeden módní kus neobléknu, ale hlavně, že se chlubím vlastnictvím outfitů za tisíce.

„Hledám dlouhou černou sukni.“

Manžel mě vyloženě litoval. Vešel do místnosti a ze země mi podal první, co mu padlo do ruky.

„Na, tady ji máš,“ předával mi ji a s úsměvem ještě oprašoval chlebové drobky, které se stačily usadit na látce.

„Tu mi ani neukazuj!“ ječela jsem zlostně místo poděkování. Zrovna před chvílí mi dala naději, ale sotva jsem dopnula knoflík, vystřelil směrem ke dveřím a hlučně se odrazil ode dveří.

Muž se raději mlčky vzdálil z místnosti. Moc dobře věděl, že by moje rozčilení odskákal a já bych mu připomněla, co všechno měl minulý měsíc stihnout a dosud neudělal.

Ze skříně jsem vyndala hnědobéžový kostýmek. Nový. Od Vánoc! Sundala jsem sukni z ramínka a oblékla pérovací spodní prádlo „Champagne“, béžovou bavlněnou halenku od vietnamských spoluobčanů a nohama vklouzla do sukně.

Levá noha. Pravá noha. Břicho zatáhnout. Přesně jako o Vánocích, kdy křičeli: „Vyzkoušej si ho, mami. Hned! Chceme tě vidět.“ A pak volali: „Mami, to je nádhera. Moc ti to sluší!“

Moc mi to sluší. Moc mi to sluší... na na na na...

Prozpěvuji si se zataženým břichem, rychle jsem zapnula zip, knoflík a prohlížela se v zrcadle. Otočila jsem se několikrát boky k zrcadlu a pak čelem. Žádná sláva. Vypadala jsem mnohem hůř než na Vánoce. Přímo děs. Vydechla jsem zklamáním, a to jsem neměla dělat.

Břicho se rozvalilo do svých skutečných forem a já slyšela další hlasité rány – bombardování o dřevo. Knoflík odskočil od sukně a narazil na skříň. Z leknutí a následného prudkého otočení mi křuplo v zádech. Rozlezl se mi zip u sukně, a tak jsem z ní zase pěkně rychle vyskočila a nadávala:

„Taková drahota a neumějí udělat nic pořádně! Člověka by oškubali.“

Oblékací nehody se mi stávaly častěji a častěji. Věci a oblečení měly menší trvanlivost než turistický salám.

„Vydřiduši!!“

Vykřikla jsem stejné slovo ještě několikrát. Muž také často souhlasil, že by z člověka stáhli kůži, jen aby dosáhli větší prodejnosti. No, na někoho musím svalit vinu, i když moje duše dávno ví, proč jsem vnitřně nespokojená.

Moje nenažranost a lenošení se přehouply do nebezpečných dimenzí!

Z ramínka ve skříni jsem stáhla černou sukni číslo dvě a květovanou blůzu, kterou vlastním již tři roky a stále si udržela mé sympatie. Musela patřit k nejoblíbenějším, protože jinak nevím, co bych nosila. Uměla se přizpůsobit stále se zvětšujícím tvarům.

Vymóděná jsem narovnala peřiny a na přehozu nechala zákeřnou sukni a nikdy neonošený kostýmek pro výstrahu. Přišiju pořádně knoflíky a bude to! Stačí chvilka, aby se mi plánovaná oprava rozležela v hlavě. Ne, nešlo o ušití, ale o úplně něco jiného. Zase jsem nakynula a nejspíš už asi nikdy neseženu nic kloudného na sebe, když si nezačnu odpírat dobroty a přidávat pohyb až do úplného fyzického chaosu.

Sukni i kostýmek jsem vztekle zmuchlala a napěchovala dolů do skříně. Kamsi do temna, kam se nikdo neodváží sehnout dlouhé roky...

Povzdechla jsem si nad nespravedlností světa. Chtěla bych se oblékat do nejskvělejších modelů, co na každou ženu mrkají z módních časopisů. Ano, ale cesta byla dlouhá, ale i tak čekalo světlo na konci tunelu. Dnes se rozzáří první hvězdička naděje. Správné nasměrování jako ideální základ.

Pracovní tempo bylo dnes pozvolné a šéf mě bez odmlouvání pustil domů už v poledne. Sám spěchal na tradiční rybářský mejdan u Opilé Máničky.

*

Psycholožka a dietoložka v jedné osobě, tak to byla Běla Marková, kterou jsem se rozhodla navštívit, protože mi její reklamní billboardy utkvěly v paměti. Jasný nátlak, ale nevadilo. Odbornice se neobejdou bez pořádného zviditelnění. Pochopitelně přijímala jen objednávky předem a žádné přepadovky. Fronty se prý díky reklamě tvořily až na několik měsíců dopředu. Mnoho lidí nevydrželo čekat, ale já prý měla velké štěstí, že zrovna někdo vypadl hned v den mého projeveného zájmu.

Paní Běla vypadala mnohem hůř než na reklamním plakátu. Musela jsem zatřást hlavou, abych si uvědomila svou bdělost, a ne strašné sny, kde běhaly kostlivci přestrojení za lidi. Vlastně jsem se v první chvíli pořádně lekla, připadalo mi, že jsem vstoupila do podzemních chodeb pro zombíky. Nejspíš jí na plakát přidali nějaké tuky a vypnutu pokožku. Obličej měla výrazně vrásčitý.

Když mi podávala ruku na přivítanou, děsně se jí třásla. Kdyby nešlo o zkušenou osobu, myslela bych si, že jde o závislačku na omamných látkách nebo na zdravotně škodlivých preparátech.

„Je mi potěšením. Posaďte se, paní Paličková. Udělejte si pohodlí a povídejte mi o tom, co vlastně jíte.“

„Chcete stručný popis, nebo obsáhlý?“

„Pochopitelně vše detailně rozeberte, abych si udělala přesnou představu.“

„Aha. Tak ráno si vezmu pánvičku, dám tam trochu oleje, rozklepnu dvě tři vejce, nakrájím šunku, nastrouhám sýr a někdy preferuju pěkně opečenou slaninku. To se pod pokličkou nechá asi pět až deset minut...“

„Promiňte, nepožaduji recepty na jídlo. Jenom mi řekněte, jaký je váš jídelní den. Stačí názvy jídel, co máte k snídani, svačině, obědu a tak podobně.“

„Dobře. Mám říkat pomalu, abyste si mohla zapisovat?“ zeptala jsem se, protože si otočila stránku ve svém velkém bloku a připravila si propisovací tužku.

„Vyličte běžnou mluvou. Udělám si jenom pár poznámek.“

„Dobře. Jsem to, co jím. Proto po ránu vypadám jako pěkně voňavá a pocukrovaná kobliha. Ne, tři koblihy. A koláč s tvarohem. Nebo nejlepší nějaký kombinovaný s povidly, tvarohem, mákem i ořechovou nádivkou. Mňam. A když snídám na dovolený v Beskydech, dám si frgále s tvarohem, borůvkama nebo hruškovýma povidlama a klidně si přidám i trdelník. Ale abych nezdravou dobrotu vyvážila, naliju si dva talíře zeleninové polévky s pohankou. K tomu přikusuji pečivo, pěkně voňavé a propečené od soukromého pekaře, který získal mnoho ocenění. No a na dovolený v zahraničí vypadám v hotelu naprosto ojediněle – jsem vajíčko natvrdo i míchaný, jsem kousek rajčete, miska jogurtu, cereálie, buchta, klobáska, toast, sýr a občas i ryba. A nejvíc ze všeho bývám houska s marmeládou nebo s máslem a šunkou...“

„Přeskočte snídani, mladá paní,“ mračila se psycholožka a něčím šustila v šuplíku.

„Občas svačiny nestíhám a rovnou se vrhám na obědy. Jsou velké a ještě větší. V žaludku se rozpínají a dělají mi nežádoucí boule.“

„Prosím, zdržte se lží. Jeden oběd nedělá boule ani pneumatiky na břiše. Za všechno může přežírání a lenost. Ehm. No tak, co s tím obědem?“

„Mám vám ho dopodrobna popsat?“

„Ano, nejlépe od pondělí do neděle. Pro lepší představu.“

„V pondělí jsem měla navařeno od neděle. Bramborový šišky s mákem a ještě kuřecí polívku s nudlemi a knedlíčky. V úterý jsem zašla do restaurace a poručila si kuřecí rarášky s hranolkami a pořádnou oblohou. Žádala jsem i velký zeleninový salát se šunkou a olivami. Bohužel jsem nevěděla, že mají v restauraci akci a ke každým dvěma jídlům v objednávce dostanu moučník zdarma. Tu palačinku s ovocem a šlehačkou jsem jim přece nemohla vrátit...“

„Ale mohla. Nechtěla jste se vzdát dobroty. Nazývejte věci pravými jmény. Uleví se vám.“

„Mně se ulevilo až potom doma na záchodě. Šlehačka dohromady se zeleninou, to byl fakt nářez.“

„Vidíte, trest přišel dřív, než jste se nadála.“

„Spíš vysvobození, ne? Všechno vylítlo hned a nechtělo se nic ukládat.“

„Paní, Jano. Vaše obědy jsou síla. Dáme si pauzu, co říkáte? Za deset minutek se vrhneme na pokračování.“

„Jak myslíte, ale nepociťuji žádnou únavu. Nemusíte se zdržovat.“

Psycholožka se zašklebila. Pokoušela se o úsměv, ale nic od srdce jí nešlo na obličej. Potom mi došlo, co bylo pravou příčinou odkladu naší rozpravy. Tady vůbec nešlo o jídlo! Potřebovala kouřit. Vytáhla si ze šuplíku krabičku cigaret a zapalovač. Všimla jsem si, jak má žluté prsty a vlastně i zuby neměla nejbělejší. Její kůže byla poněkud svraštělá, asi ji museli na billboardech dost omladit a vyretušovat. Na chvilku si odložila cigára na kraj židle u věšáku. V době přezouvání jsem vypozorovala, že vypadá docela mimo. Třásla se. Asi byla na cigaretách závislá a neuváženě si pronajala ordinaci v nekuřácké budově.

Musela cupitat ven. Nasát do sebe jedy a zase pokračovat v nátlaku na žrouty mně podobný.

Když sahala po cigaretové náloži, změnil se Běle výraz ve tváři. Oblažila mne i sebe nepřekonatelným úsměvem. Usměvavá se i vrátila za třináct minut do kanceláře. Čas jsem znala zcela přesně, protože sám se člověk dost nudil při sezení na rozvrzané židli. Z nudy jsem už odpočítávala i sekundy do jejího návratu.

Psycholožka měla sice lepší náladu, ale smrděla jako prostor vyhrazený k reklamnímu večírku na propagaci zdraví škodlivých cigaret.

Divně jsem si ji prohlížela. Ona mne další dvě minuty ani nevnímala. Pak prohodila: „Paní Janičko, pokračujte, prosím.“

Sotva jsem dokončila výčet obědů až do neděle, zase mne přerušila a nařídila povinnou pauzu. Už mě štvala. Zase si vzala krabičku cigaret a mazala ven. Začala jsem přemýšlet o ztrátě času. Přece moc dobře vím, co jsem jedla a nemusím tím strávit půl dne, než vylíčím vše do posledního sousta. Židle se mi zdála stále víc nepohodlná a uvažovala jsem o útěku domů.

„A klidně se i naláduju, protože mám hlad!“ řekla jsem si nahlas.

Běla se opět vracela ze své kuřácké siesty. No nic, dopověděla jsem odpolední svačiny a začala s večeřemi.

„No a ve středu jsem pokračovala docela dobrou večeří. Pošmákla jsem si na sekané, malých opečených brambůrkách obalených v koření a dala si okurkový salát s octovou zálivkou. Moje druhá noční večeře...“

„Ehm ehm,“ Běla kuckala a blbě se šklebila. Že by zase kuřácký absťák? Jo, nenapínala mne moc dlouho a hlavně sebe.

„Dáme si zase pauzičku, ano?“

Žádné pauzy jsem už nechtěla. Myslela jsem si, že vypadnu nejdéle do hodiny i s vypracovaným jídelníčkem na příští týdny, ale my se ještě neposunuly ani o ždibec kupředu. Už mě štvala a přestala ve mně sídlit pokora k autoritám, nebo k osobám, které vystudovaly vysokou a uměly léčit lidi. Ať už fyzicky nebo duševně.

„Nedáme. Nezlobte se na mě, ale ty vaše pauzy na kouření už přesahují veškerý meze. Nemíním tady sedět půl dne.“

„Dobře, chápu. Zapálím si tedy zde.“

„A vy máte povoleno kouřit v mý přítomnosti? Není kouření náhodou zakázaný, když jde o veřejný místo?“

Běla Marková se rozkašlala. Asi přemýšlela, co mi odpoví.

„Otevřu okno a nikdo to ani nepozná. Neprozradíte mě, že?“ usmála se a spojenecky na mě mrkla. Myslela si, že z ní vyletím do nebes.

„Neprozradím. Nebude totiž co!“ rychle jsem vstala, vyrvala jí z ruky cigarety a rozdupala je na opravdu dokonalé placičky. Zbytky už snad dávat dohromady nebude!

„Zbláznila jste se? To je moje, ničíte mi můj majetek,“ řvala zděšeně a rychle sbírala svou placku k vyhození do popelnice.

„A vy mi ničíte nervy. Máte mi pomáhat s hubnutím, ale sama jste závislačka. Kouření je ještě horší než přežírání. Neničíte jenom sama sebe, ale i okolí. Když nejde o škodliviny v kouři, tak o hrozný zdržování. Přišla jsem, abyste mi poradila, co správně jíst, ale místo toho zatím vyprávím, co jím od rána do večera. S tím fakt radit nepotřebuju.“

Naštvala jsem se. Mračila jsem se. Psycholožka byla najednou v porovnání se mnou děsně maličká. Skoro brečela. Bylo mi jí líto, ale na druhou stranu mi došlo, že nefňuká kvůli mně, ale kvůli své kuřácký ztrátě.

Odešla jsem a bouchla dveřmi.

Najdu skutečné profesionály, a ne nefunkční návod k používání...

Dneska si člověk musí popularitu pořádně prověřit. Někteří jedinci se mezi slavné lidi dostanou velkým omylem.

Nechala jsem krátký vzkaz na našem společném chatovacím kanálu. „Editko a Tamarko, absolvovala jsem schůzku s odbornicí na hubnutí. Omyl! Šlo o velký omyl. Na pondělí večer svolávám velkou hubnoucí poradu v baru. Od osmi večer. Dietní plány a jídelníčky vymyslíme vlastními silami. Účast povinná, omluvy se nepřijímají.

Obě poslaly souhlas a vyjádření, jak se těší.

3. ZÁZRAČNÁ ROHOŽKA

Návštěva u nervní psycholožky mě vyčerpala. Sotva jsem uklidila nákup do lednice a spižírny, uvažovala jsem o tom, jak si lehnu na gauč a dospím skoro probdělou noc a hodně čilé ráno. Něco uvnitř těla mi však namlouvalo, abych našla úplně jiné potěšení. Dobře pustila jsem se do cvičení. Celkem mě pohyby v rytmu svižných šlágrů bavily. Jakmile přišla řada na protažení na podložce, nastal problém.

Nemohla jsem se zvednout ze země. Chvíli jsem se svíjela na cvičební podložce. Pak se přeměnila na hadici a plácala kolem sebe rukama. Nakonec se podařilo zachytit záchranný kruh v podobě nohy od knihovny. Podívala jsem se vzhůru, chtěla jsem se přitáhnout, ale narvaná skříň s knihami neměla tak velkou stabilitu, v jakou jsem doufala. Smrt zasypáním jsem dobrovolně opustila a nabrala opačný směr. Nejprve jsem se doplazila ke křeslu, a tak se s jeho pomocí dostala na obě nohy.

Děsná ostuda. Hodina pohybu a já akorát tak zdravě tuhla! Cvičila jsem v rytmu brazilských, španělských a jiných svižných tanců. Tance ještě šly. Jenže pak přišlo protažení svalů na podložce. Tělo se odmítlo znovu napřímit.

Dobelhala jsem se do koupelny, opláchla se a zhrozila se, co vidím v zrcadle. Kdyby mě někdo viděl, volal by záchranku. Fajn, nyní jsem si doopravdy zasloužila odpočinek. Spokojeně jsme ulehla na gauč, dala si pod hlavu čtyři polštáře a přikryla se mou oblíbenou dekou s beránkem. Nestihla jsem napočítat ani do tří a odebrala se do světů mimo realitu.

Nedočkavé drnčení zvonku mne probudilo z poklidného odpoledního spánku.

„Jděte někdo otevřít! Rychle!“ zařvala jsem a za pár sekund si uvědomila, že můžu volat akorát na duchy, protože nikdo z živých se momentálně nevyskytoval doma. Zamrkala jsem, zívla a pomalu se odploužila ke dveřím. V pokřiveném stavu jsem otevřela a opřela se o hranu dveří, abych neupadla přímo na zvoníka z chrámu obtěžovatelů.

Znovu jsem zívla a snažila se zaostřit dosud zakalený zrak.

„To není naše rohožka!“ zareagovala jsem celkem svižně směrem k postavě přede mnou. Dosud jsem netušila, s kým mám tu čest, protože k mání byla pozorovatelna pouze na dolní část těla, horní zakrývala ona rohožka. Jen jsem poznala, že jde o mužské plemeno.

„Ale může být vaše!“ uslyšela jsem náhle nadšeného tajnůstkáře a ihned se mi poštěstilo vidět ho v celé své úžasnosti.

Stál přede mnou neznámý obrýlený muž. Měl na sobě červenou košili s krátkým rukávem a na přední kapse připevněné jakési logo firmy.

„Děkuji, nechci! Rohožku jsem koupila nedávno. A vůbec, nakupuju je jenom ve slevě, protože nebudeme blátu a prachu servírovat luxus.“

„I od nás dostanete slevu! Plných tisíc korun při zakoupení dvou kusů.“

Zašklebila jsem se. Určitě zase něco předraženého. Za tisícovku bych si mohla koupit zhruba dvanáct kusů rohožek za cenu z posledního akčního víkendu.

„Promiňte, ale nemám zájem.“

Snažila jsem se mile pousmát, ale na podomní prodejce mi už došla snaha se přetvařovat. Pán jistě pochopil, co si ve skutečnosti myslím. Zabouchla jsem mu před nosem.

Neudělala jsem ani pět kroků ode dveří a znovu zvonek.

Zase někdo neúnavně drtil zvonící zařízení u dveří. Neznámý nechápal, že není doma nikdo, kdo by si přál otevřít nezvaným hostům. Vytrvalost a drzost mne doslova žrala až do morku kostí. Nakonec jsem povolila uzdu vzteklým vášním.

„Ještě jednou zazvoníš a uvidíš nefalšovaný zmijí tanec,“ zařvala jsem skrz dveře a doufala, že se rohožkový smíšek odebere k jiným dveřím.

Crrrr. Crrrr. Crrrr.

Schválně zazvonil hned třikrát. Krev se mi pěnila, dokulhala jsem ke dveřím a prudce jsem zabrala za kliku.

„Vy jste mě neslyšel?“

„Dobrý den, milá paní. Vy jste si mě ale vůbec nevyslechla.“

Ne, nestál tam jiný otrava. Stále ten samý. Rohožku si odložil na zem a podával mi úzkou a barevnou brožurku. Pořád se usmíval a drze otvíral pusu dokořán. Potřeboval navštívit zubaře!

„Já si poslechla dost a víc nepotřebuju vědět.“

„Ale ano, potřebujete...“

„Vypadněte!“

„Zbytečně se nerozčilujte. Máme pro vás zázračný prostředek na hubnutí.“

Smích udržoval stále v pohotovosti. Asi setrvalý stav blázna.

„Co jste říkal o hubnutí?“ zareagovala jsem o něco klidněji.

„Nabízím super věc na hubnutí.“

„Hmm. Opravdu? A proč mi tedy ukazujete rohožku?“

Zvlažněla jsem. Vyřknutí „na hubnutí“ prostě účinkovalo zázračně. Nepomohly žádné neustále omílané názory na neúčinné prostředky k hubnutí. Stále se v každém držela naděje na získání skutečného hubnoucího zázraku. A co kdyby ho právě nesl tenhle mžouračíno a já ho hnusně odkopla před dům?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dieta krajkového prádla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.