EVA BRABCOVÁ

PEKLOVĚK

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Eva Brabcová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 48. a 33. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Monica Dubinsky

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-70-0 (epub)

ISBN 978-80-88272-71-7 (mobi)

1. kapitola

Právě prožívám období peklověku. Z mládí, kdy zrcadlo nešetřilo lichotkami, jsem se posunula do věku „atraktivní z pohledu majitele slepeckého psa“. Možná by tento problém pomohl vyřešit suchý zip, kterým by se dal obličej zatáhnout víc za uši. Jsou dny, kdy se cítím přezrálá a jindy paradoxně nedozrálá. Přesto o mně lidé říkají, že jsem hezká. Je mezi nimi i moje kamarádka Vanda, kterou jsem zrovna nedávno vezla na oční kliniku, aby jí tam nějakou novou a super úžasnou metodou provedli korekci zraku. Až se zahojí, pravděpodobně změní názor a bude se divit, ovšem nejen kvůli mně. Vanda pracuje na veterinární klinice a nejraději by zachránila všechna zvířata, o která jejich majitelé už nemají zájem a přivádí je tam, aby se jich „elegantně“ zbavili. Její příbytek praská ve švech zejména pod náporem psů všech ras a velikostí, ale jelikož je slepá jako patrona, zřejmě to ještě nezjistila a přivádí stále další. Vytáhnout v jejím příbytku ze spíže místo rohlíků přežraného jezevčíka není nic výjimečného.

Je mi osmačtyřicet, ale raději o tom moc nemluvím. Okolí mi milosrdně hádá míň a já jsem rozhodnuta u toho vydržet co nejdéle. Aby ne, když se mnohdy cítím jako teenager uvězněný ve starém těle. Věk pro mě znamená to, co pro čerta svěcená voda. To bych jinak snad ani nebyla normální. Kdesi jsem četla, že pokud je žena spokojena s tím, že jí táhne padesátka, zcela jistě má na těle jizvy od elektrošoků. V podstatě si ale nemám nač stěžovat. Mám stále ještě pevná prsa a poměrně štíhlý pas. Vlastním ovšem také přespříliš solidní základnu, což maskuji volnými hávy, do kterých bych se klidně vešla s bagrem i s bagristou. Už jsem kvůli tomu vyhodila dvě váhy pro naprostý nedostatek loajality. A teď to nejdůležitější – jsem bezdětná a už skoro dvacet let ZASE singl. Moje máma na mě kvůli tomu hledí, jako bych měla nějakou odpornou nemoc. Vysvětluju jí, že jsou lidé, kteří se k sobě hodí, a další, kteří se k sobě nehodí. Že se asi s nějakým tím panem Božským zkrátka míjím. Máma moje rčení opravila. Řekla, že jsou lidé, kteří se k sobě hodí, další, kteří se k sobě nehodí, a také takoví, kteří se nehodí k nikomu. Říká to tónem, jako by říkala „k ničemu“, ovšem v každém případě se ten dovětek týká mě. Prý bych se měla nad sebou zamyslet. Máma totiž nepřestala toužit po tom, abych přispěla k ještě většímu zalidnění zeměkoule a povila robě. Kdykoliv spatří kočár s miminem, roztáhne pusu od ucha k uchu, takže vypadá jako taková ta legrační plastová kachnička, přestane normálně mluvit a žvatlá. Přitom moje máma je velmi vzdělaná žena, a ačkoliv je již dávno důchodového věku, dosud pátrá v jakémsi ústavu nad zkumavkami, proč je tráva zelená a jak to udělat, aby byla ještě zelenější. Jinak bez toho, aby se přečísla a namalovala, nevyjde ani s odpadky k popelnici. Nechápu, že tak inteligentní bytost nepřipouští, že víc než adeptkou na těhotenskou průkazku, jsem čekatelkou na důchodový výměr.

2. kapitola

V regálech knihkupectví se množí tituly vysvětlující dámám, že čtyřicítka je nejhezčím obdobím v jejich životě. Že je to čas, kdy žena už samu sebe zná, ví, co chce a zároveň i co může, má na sebe víc času a sex si užívá jako nikdy před tím. Nikde se ale nepíše o tom, že čas kráčí mílovými kroky a raketovou rychlostí ženu posouvá k padesátce a dál, do kategorie prehistorických ještěrů. Literatura pro tento věk se nachází v oddělení ZDRAVÍ A PSYCHOLOGIE. Právě tam jsou totiž knihy popisující strasti přechodu, rady, jak ho přežít a neskočit přitom pod vlak. Našla jsem je tam, když jsem hledala ke čtení něco pozitivního o ženách tohoto věku, které jsou z rozhodnutí přírody ohroženy přeměnou na bezpohlavní bytosti. Tak to přece nemůže být! Pořád ještě se necítím na odpis, jen vím, že se již nikdy nestanu matkou. A stále se v mém životě objevují noví muži. Ostatně - muži, to je kapitola sama pro sebe. Ten, který mě kdysi v pravěku dovlekl na radnici a proměnil ze slečny Malé na paní Peškovou, po pár letech odjel pracovně do Afriky a už se nevrátil. Nikdy jsem se nedozvěděla, jestli tam objevil zlatou žílu, nebo skončil v džungli jako součást potravinového řetězce. Následovalo několik pokusů, během kterých jsem se snažila do svého života začlenit mužský element na dobu delší než jedna noc. Během společného soužití s Matějem jsem záhy začala mít nepřekonatelný odpor k nesklopenému záchodovému prkénku a ponožkám na opěradlech židlí. Roman byl na mě moc pomalý, Patrik zase rychlý. O něm Vanda říkala, že jsem si vybrala chlapa kvůli sexu a pak jsem naivně čekala, že bude chytrej. Krasavec Aleš byl příliš pohodlný. A Martin, který mi málem zlomil srdce, ztratil svůj kredit, když pro mě přestal mít dobré slovo a strohost v SMS zprávách vysvětloval tím, že má na svém předpotopním mobilu rozbité tlačítko JKL, takže mi nemůže napsat „miláčku“. Možná jen nejsem typ na dlouhodobější vztah. Vybrat toho správného je totiž věda a mělo by se na to studovat. To se roky trápíte ve školách a posluchárnách, abyste vyšly do života vybaveny všemožnými vědomostmi, ale výběr pana Božského probíhá pouze na základě chemické reakce, která vám žene motýly do podbřišku, ledva kolem projde pořádný kus chlapa. Než jsem zjistila, že tělo je prolhaná mrcha, která takhle reaguje i na maskulaturu jedince s IQ měřitelným pouze v záporných hodnotách, měla jsem za sebou několik zkrachovalých vztahů a iluze o panu Božském byly v trapu. Mohl se někdo divit, že jsem se nebránila vztahům založeným na čistě vodorovné úrovni? Moje tělesná schránka nedala spát dokonce o čtrnáct let mladšímu Ondrovi. Stal se mým přítelem, ale než dovolit, aby ho poznala moje máma, raději bych strávila tři roky prací v uhelném dole.

3. kapitola

O víkendu jsem měla nabitý program. Zatímco sobota byla vyhrazena schůzce s Ondřejem, na druhý víkendový den připadl povinný rodinný oběd v podobě tradičního kuřete s nádivkou. Konával se pravidelně každou první neděli v měsíci a nedorazit by se rovnalo sebevraždě.

„Zase sama?“ vykoukla máma ven z předsíně ve chvíli, kdy jsem se přede dveřmi zouvala.

Jako na potvoru se zrovna otevřely dveře u sousedů a to, co jsem do té doby považovala za zoufalé kočičí mňoukání, mě konfrontovalo s novorozencem sousedky Jarky. Máma po mně střelila pohledem, který zabíjí, aby vzápětí její obličej ztratil kontury masového vraha, a kdyby mohla, vytrhla by mimino Jarce z náruče.

„Jejda, to je krásný miminko! Budli budli, ty loskosnej dlobecku, ty ses ale klásnej, ty si maminčin pokládek, viď?“

Pak se celá rozteklá obrátila na Jarku: „To máš radost, viď, Jaruško, takový roztomilý děťátko!“

Jarka našpulila pusu.

„Tyran to je. Pořád jenom řve. Co je na světě, vůbec jsem se nevyspala.“

Ihned si získala moje sympatie.

„Ale jdi, však ono to nebude tak hrozné. To jsou malé děti, to se nedá nic dělat. Asi jí bolí bříško.“

„Je to kluk,“ upřesnila Jarka.

„A proč má růžový dupačky?“ podivila se máma.

„Protože naši si přáli holku a rozhodli se ignorovat, že máme famfulu,“ poplácávala čerstvá matka řvoucí mimino pod zadečkem.

„Ino, to kuře začíná smrdět!“ ozvalo se z útrob bytu a máma urychleně, byť evidentně nerada, s Jarkou se rozloučila.

„Nespěchej, jen si s Jaruškou popovídej,“ pohladila mě po rameni a já do ní viděla jako do hubený kozy. Ona si snad myslela, že čím déle s Jarkou a kojencem zůstanu, tím spíš se touhou pořídit si bekana naočkuji. Zřejmě měla v živé paměti, jak jsem jako malá měla neštovice a plánovaně se k nám chodily nakazit děti z celé ulice.

„Je to peklo, co?“ soustrastně jsem pohlédla na Jarku.

Vzdychla a svěsila ramena.

„Já Štefánka miluju, ale večer bych dala království za to, kdyby měl někde čudlík, kterým by se dal vypnout. Vůbec nechápu, kde se v tak malým dítěti bere tolik energie. Vždyť přece prořvat den a noc musí dát práci, ne?“

„A proč řve?“

„Vím já? Přibývá na váze, doktorka ho prohlídla i naruby, je prej zdravej jako řípa. Říkala, že kluci trpí víc na větry, tak to bude asi tím. Grrr… Jak ty to děláš, že jsi pořád taková kočka?“

„A ty snad nejsi?“ přejela jsem ji pohledem.

„Já? Já jsem ráda, že žiju,“ vzdychla a přivolala výtah.

Rozloučily jsme se, a jak zdviž sestupovala, vzdalovalo se i nepolevující mňoukání.

Vešla jsem do bytu. Kdyby máma nebyla taková tyranka, moje srdce by zaplesalo nad návratem do prostředí, ve kterém jsem vyrůstala a kde se od té doby nic zásadního nezměnilo. V chodbě mě vítaly béžové tapety s potiskem drobných lístků a plastová lžíce na boty zakončená koňskou hlavou. V kuchyni stála linka polepená tapetou v dekoru dřeva a plochu jejích horních skříněk zdobily starožitné hrnečky. Sektorové skříňky s policemi v obýváku doslova přetékaly množstvím historických a odborných knih, uprostřed místnosti si hověl bytelný rozkládací stůl, na kterém každou neděli v poledne byly připravené talíře se zlatým lemem. Byly součástí jídelního servisu, který naši dostali jako svatební dar a pro mámu představoval vzácnost hodnoty korunovačních klenotů. Pamatuji si, jak teta Malvína kdysi rozbila kompotovou mističku a máma dostala hysterický záchvat, jako kdyby jí rozmlátila celý byt. Od té doby bylo pohoštění návštěvám předkládáno na obyčejných talířích, které naši běžně používali, ale tradiční rodinné nedělní obědy s železnou pravidelností máma servírovala na vzácném porcelánu. Usedla jsem ke stolu.

„Stačí ti ty brambory? Nebo chceš přidat?“ zkoumavě se na mě podívala. Přede mnou se skvěla hromada jak pro dřevorubce.

„Děkuju, je to přesně tak akorát.“

Byl to už rituál. Máma dobře věděla o mé nevoli nad množstvím jídla, které mi vždycky nandala, já zase věděla, že snaha o menší příděl je marná. Když jsem šla k našim na oběd, nejen, že jsem nesnídala, ale následně jsem pak jedla až druhý den v poledne. Jestli jsem něco za ty roky nesnášela, bylo to mnou původně milované kuře s nádivkou.

„Úplně jsem tě s tím malým viděla.“

Opět nezklamala.

„Moc by jí to s miminkem slušelo, že jo, Karle?“

Táta zvedl oči od talíře a podíval se na ni přes okraj brýlí.

„Promiň, Inuško, já tě neposlouchal, Co jsi říkala?“

Máma teatrálně vzdychla.

„Že by to Jasmíně s miminkem slušelo.“

„S jakým miminkem? Ty čekáš dítě?“ vykulil oči.

„Co píšou?“ zakroutila jsem hlavou a kývla k novinám, které před obědem odložil na židli vedle sebe.

„Jak vás může zajímat, co píšou v novinách, když tu mluvíme o tak vážné věci?“ rozčílila se máma a zacílila svůj rozdivočelý zrak na mě: „Pořád ti říkám, že máš nejvyšší čas, aby ses zajistila. Nějaký pohledný, vzdělaný a dobře situovaný muž…“

„…čeká jenom na mě,“ doplnila jsem ironicky.

Táta diplomaticky mlčel.

„A proč by nemohl?“ zakrákorala máma. Uvolněný pramínek vlasů se jí kroutil nad čelem jako maličká zmije.

„Mami, kde žiješ? Všichni chlapi přiměřeného věku jsou buď ženatí, nebo šťastně rozvedení a teď platí leasing na ty děti. Taková zoufalka, abych hledala v mauzoleu hocha, kterého unavilo padesátileté dětství, fakt nejsem. Ani nechci někoho, kdo se rozhodne obstarat si ženu, když ho přepadne artritida nebo žaludeční vředy a potřebuje pečovatelku. Normální nezadaní chlapi přiměřeného věku, toužící po historickém kousku, jsou sci-fi.“

„Anebo vdovci,“ zavtipkoval táta a máma ještě víc zbrunátněla.

„Nejsi žádný historický kousek, ještě ti nebylo ani padesát!“ uhodila vidličkou o stůl.

„To opravdu celou věc zásadním způsobem mění,“ podotkla jsem.

„Narodila ses, když jsem ještě nebyla ani plnoletá, a vystudovala jsem při tobě vysokou školu! Ale teď je to holt jiné! Nejdřív budujete kariéru, až potom přijde na řadu rodina. Kam to všechno jen spěje! Máš jediné štěstí, že mít dítě po čtyřicítce není dnes zase nic tak mimořádného,“ sveřepě si vedla svou.

„Svět se zbláznil, mami. Máš rozum? Nejsem žádný kuře, spíš už LOVE RESISTANT. Nemám ani perspektivního chlapa, a i kdybych nějakého našla, dítě bych měla nejspíš ze zkumavky! Jestli to nevíš, reprodukční období ženy má jistou expirační lhůtu. Zhruba kolem čtyřicítky jsou vajíčka na hraně použitelnosti. Moc bych za to nedala, že já tam mám už jen pukavce.“

Máma vytřeštila oči a lapajíc po dechu marně hledala slova. Než je našla, pokračovala jsem.

„To přece nemůžeš myslet vážně! Dítě v pubertě, matička v přechodu a světe div se – tatík v kriminále za vraždu. Jsem za zenitem, smiř se s tím. A kdyby se snad zázrak stal, to dítě by bylo chudák. V družině by na něj volali: Dohrát, uklidit, oblíknout, přišla pro tebe babička!“

„Já bych pro něj chodila ráda,“ nasadila máma dotčený výraz a osušila si ústa ubrouskem.

„Myslela jsem sebe,“ upřesnila jsem.

Táta se zakuckal.

„Je tu snad něco legračního?“ obořila se na něho.

Táta vydával tlumené vzdechy, hruď se mu otřásala špatně skrývaným smíchem a v očích se mu objevily slzy.

„Karle?!!“ mámin hlas zaskřípal jako pila, když narazí na silný suk.

Při pohledu na tátu jsem se neudržela a začala se smát. Ještě chvíli vzdoroval, ale pak se rozchechtal naplno.

„Když já tě úplně vidím, Ino. Belháš se u školy o holi, shrnutý punčochy u kotníků, v puse převaluješ protézu a děti z tebe mají srandu.“

„Srandu? Co je to za slovo? Jak to mluvíš?“ mámě přeskočil hlas a rychlým pohybem si upravila kudrny na krku.

„Jasmíno, my tu věčně nebudeme, jednou zůstaneš sama. Nemáš žádné sourozence, skončíš, jako kůl v plotě,“ pokračovala a nahodila známý zoufalý výraz.

Ach jo, už je to tu zas!

„Děvčata, dejte pokoj alespoň u toho jídla,“ zaúpěl nešťastně táta.

„Ale tak to vidíš tati, já s tím nezačala. Fakt si tady už připadám jako zločinec. Jako by být singl byl trestnej čin!“

Cítila jsem, jak se mi červeň hrne do tváří. Klid, Jasmíno, klid, nabádala jsem se v duchu.

„Singl! Singl! Pořád slyším slovo singl! To jsou ty moderní výrazy! Jednoduše jsi na ocet!“ ječela máma.

„Na tohle fakt nemám,“ vstala jsem od stolu, popadla kabelku a chvátala jsem do chodby.

„Ale Jasmínko,“ štrachal se za mnou táta.

„Jen ji nech! Snad mám právo říct, co si myslím. Kde bychom to byli, kdyby matka neměla co mluvit do života své jediné dcery?“ vykřikovala vzadu v pokoji máma.

Objala jsem se s tátou mezi dveřmi, a aniž bych přivolávala výtah, brala jsem schody dolů po dvou, jako by mi za patami hořelo.

4. kapitola

Zatímco běžně je člověk s hrozbou akutního infarktu dopraven do nemocnice, já zamířila k Vandě. Ten rozhovor mi zrychlil dech tak, až se mé srdce snažilo svévolně opustit hruď. Mžitky před očima měly kontury mámy. Téměř to vypadá, jako bych stále byla malým dítětem, které se s pětkou v žákovské knížce bojí domů, neboť matka je přebornicí v rodinném bojovém sportu nazývaném „výprask“. Já sice žádnou pětku nemám, nepočítám-li velikost nohy, ale stále opakuji, že nemám ani žádného chlapa, kterého bych jí chtěla představit - stejně jako včera, předevčírem, před týdnem. Vzhledem k tomu, že to je to jediné, co mámu zajímá, uměla jsem si úplně živě představit, jak mi druhý den zase zavolá. Vždyť já se jí už skoro bojím říct, že se v mém životě za uplynulých dvacet čtyři hodin nic podstatného nezměnilo! Tím „podstatným“ je samozřejmě myšlena skutečnost, že jsem se opět neseznámila s žádným perspektivním spermoněm. Pravidelně bude následovat kulometná palba slov na téma strastiplného osudu nezadané a bezdětné ženy. Máma to má snad nahrané na záznamníku a pouští mi to, zatímco si na oko maluje tlustou nemoderní linku a váže svůj oblíbený šáteček. Určitě ani fakt, že jsem utekla od oběda, nic nezmění. Telefonáty mojí mámy by se daly už téměř považovat za omezování osobní svobody a psychický teror. Svádí mě k tomu, abych si dala její číslo do zakázaných a vážně zauvažovala nad emigrací na pustý ostrov.

Ve Vandiných dveřích mne uvítala smečka štěkajících psů, ale moji kamarádku vidět nebylo. Vešla jsem dovnitř a rozhlížela se stylem přepadového komanda, které neví, zpoza kterého rohu na něj nepřítel zaútočí. Objevila jsem ji za dveřmi. Rukama si zakrývala oči. Potom roztáhla prsty a rozesmála se.

„Já to věděla! Měla jsem pravdu! Jsi krásná!“

„Jsi magor, Véno,“ vydechla jsem a čekala, až se mi zklidní tep.

„Takhle dobře jsem snad neviděla vůbec nikdy,“ pochvalovala si. Pak nalila do skleniček víno a s tou svou se uvelebila na malé kuchyňské stoličce. Jinde nebylo místo. Já měla to štěstí, že jsem na gauč dosedla dřív, než volný prostor vedle dvou ratlíků obsadil obstarožní baset Orfeus. Věnoval mi vyčítavý pohled a ulehl Vandě k nohám.

„Tak co se děje? Vypadáš jako dítě, kterému ukradli na pískovišti bábovičky.“

Když jsem k ní takhle dorazila minule, byl toho důvodem matčin hodinový telefonát. V jeho průběhu mi líčila šťastné manželství dcery své přítelkyně Miriam Laštovkové, která si za muže vzala solidního bankovního úředníka a nyní očekávala radostnou událost. Mámino vyprávění mě tehdy doslova zdecimovalo. Její poznámky typu: „Koukej se sebou něco dělat, aby tě potkalo taky takové štěstí,“ a „Kdo se o tebe postará, až budeš stará a chromá?“ by mi dokázaly zkazit radost i kdybych vyhrála první ve Sportce.

„Máma,“ stačilo jedno slovo, aby Vanda pochopila, jak mi je, ačkoliv neměla žádnou matku, která by toužila provdat ji a rozmnožit.

„Jak jí mám vysvětlit, že mě nebaví hledat adepta na manželství? Máma je prostě posedlá touhou, abych zahnízdila, ale já si fakt už nejsem jistá, jestli vlastně někoho nastálo vůbec ještě chci. Proč nemůže máma bejt radši jako teta Malvína? Ta je sice šílená, ale zase je s ní sranda a neprudí. Vyhodili ji z práce, protože klimbala nad lejstrama, jelikož v noci žila. Strejda od ní utekl, neboť pravidelně ve dvě v noci tloukla do gongu, že je oběd a ohřejvala párky. A dodnes bydlí v bytě, kde to vypadá jako v hororu, protože se před lety rozhodla vytapetovat a hned v zárodku ji to přestalo bavit. Jak tyhle dvě můžou bejt ségry, to mi fakt uniká.“

„To je přece jednoduchý,“ Vanda se na mě podívala, jako bych nedokázala sečíst jedna a jedna. „Obě jsou totiž geniální. A genialita, jak známo, leckdy hraničí se šílenstvím. V případě tety se to potvrdilo a má na to papír. Tvoje máti je geniální v tom, co dělá, má titul před i za jménem a tuhle jsem ji dokonce viděla ve zprávách, kde mluvila o věcech, kterým odmítám rozumět. Ovšem na druhou stranu je šplouchnutá zase jinak.“

„To je. Tuhle mi vnucovala svýho asistenta Mirečka, co jen se narodil, už všechno věděl. To bych tak mohla potřebovat!“

„Zase je to lepší, než kdyby ti strkala nějakýho nevyzkoušenýho prototypa. Tam, když se ty dvě buňky, co má místo mozku, spojí, to je peklo.“

„Pro Mirečka bych se musela tvořit lepší. Takhle si dělám, co chci, jdu a klidně se vrátím pozejtří. Kdyby tak existovala půjčovna manželů! Občas bych tam zaskočila, zahrála s modelem mámě divadlo a byl by chvíli klid. Já snad začnu mít učebnicový trauma z toho, že nemám vážnou známost. Asi jí budu muset důrazně varovat, aby mě nenervovala, nebo skončím s tikem v oku. Já ti polopřísahám, Véno, že nejsem na vážnej vztah ještě zralá.“

Vanda se zaculila, dopila skleničku a nalila si druhou.

„To chce se buď zamilovat, nebo disciplínu organismu. Spíš mámě řekni, jak máš najít toho pravýho, když máš ráda pohodlí a současnej chlap je jako domácí zvíře čili velice náročný na chov. S teritoriálními požadavky je jeho rozpínavost náročnější, než kdybys žila ve společenství čtyř kamarádek.“ Doslova mě hladilo, jak mi rozuměla.

„Navíc je schopen neuvěřitelných mimiker, které však s postupujícím časem přestává používat. Vzpomeň si na Aleše,“ pokračovala a ani nehnula brvou.

„Myslíš to, jak mě zkraje vynesl do třetího patra po schodech zasypaných vlastnoručně natrhanými okvětními plátky růží, zatímco později svou energii vynakládal výhradně pro sólovej gaučing, pokec s kamarády a surfování po internetu? Nebo že silami šetřil i v posteli a když jsem zkoušela přemlouvací strategii v podobě síťovaných punčoch, o kterých výrobce tvrdil, že nažhaví i týden starého nebožtíka, divil se, proč nosím roztrhaný prádlo?“

Vanda se začala řehtat. Strávily jsme příjemný večer a doplnila jsem u ní rezervoár energie, kterou mi vyčerpala moje dozajista dobře to se mnou myslící máma.

„A co Zajdráš?“ zeptala se, když jsem se chystala k odchodu. Myslela Ondru, jehož přezdívka vznikla kombinací slova „zajda“ a jména „Ondráš“, Zajdráš. Hned jsem to měla před očima jako by to bylo včera. Vlastně ono to BYLO včera! Souhlasila jsem s tím, že „hezkou chvilku“ prožijeme u něho doma, neboť jeho rodiče jeli na chalupu. Zajdráš ve svém věku totiž stále ještě využívá mamahotel a žije se svými stvořiteli. Náš vztah na vodorovné úrovni se do té doby odehrával na místech podněcujících fantazii a smysl pro dobrodružství, jenže počasí se rozhodlo hodit nám klacky pod nohy. Vzít ho k sobě domů? Nikdy. Ani kdyby přišly arktické mrazy a trvaly rok. Právě si hověl na mé hrudi jako nejmenší z Vandiných štěňat, když v předsíni zarachotil klíč.

„Co to je?“ vyděšeně jsem k sobě přitiskla deku.

„Naši,“ pravil nevzrušeně.

„Va- ši?“ slabikovala jsem jako debílek, „ro – di- če?“

Nakrčil čelo a přikývl.

„Já husa! Že jsem sem lezla!“

„Ondrášku, jsme doma! Představ si, že jsme zapomněli klíče od chalupy, tak jsme to v půli cesty otočili a vyrazíme ráno,“ ozval se za dveřmi ženský hlas tónem, kterým se uklidňují batolata.

„Musím pryč!“ srdce mi tlouklo na poplach.

„Úniková cesta je odříznutá,“ oznámil celkem zbytečně.

„Co budu dělat?“ zoufala jsem si.

Mohlo by se říct - o co jde? Jsem volná, Ondra svobodný, neděláme nic špatného. Ale představa, že se srazím mezi dveřmi se ženskou, která mu utírala zadek, když byl mimino a jež je jen o pár let starší než já, mi ředila krev panikou.

„Představím tě,“ konstatoval odhodlaně.

„Zapomeň!“ zasyčela jsem.

Chvatně jsem na sebe házela oblečení, aniž bych hleděla na takové detaily, jako že podprsenka se nenosí zapnutá kolem krku a krajkové kalhotky nejsou kapesník, který může vykukovat z kapsy. Oblečená jsem byla v cuku letu a vrhla

se k oknu. Zvýšené přízemí mi škodolibě dávalo najevo, že jsem ve škole neměla flákat tělocvik a později na aerobiku se věnovat raději cvičení, namísto šmírování macha ve vedlejší místnosti. Výška, kterou by i méně zdatný vojín zdolal hravým seskokem s následně na jedničku provedeným kotoulem, mi přivolávala závrať.

„Neblbni, Jasmíno, to je přece nesmysl. To je o život.“

„Nesmysl by byl zůstat!“ otevřela jsem okno a poprvé ve svém životě lezla po čtyřech po parapetu. Bylo mi jasné, že když uteču, mám naději na přežití, byť třeba s polámanými končetinami. Pokud však zůstanu, pak teprve to bude o život. Ondrášova máma mě zabije a přitom ani nemrkne. Útěk jsem naštěstí přežila bez úhony i trapného setkání. Rozpačitě jsem to Vandě vylíčila.

„To bych chtěla vidět,“ chechtala se. Od té doby, co se o existenci Zajdráše dozvěděla, byla po pikantnostech našeho vztahu lačná jako Otesánek po kusu flákoty.

„Možná bys to mohla zúročit a sepsat jako rozhlasovou hru, se závěrečnou možností volby pokračování. Tenhle díl by se mohl třeba jmenovat ´Jak dopadlo Jasmínino rande?´ A následovaly by tři varianty: a) Podařilo se jí nepozorovaně utéct, b) Doskočila na zem ve chvíli, kdy kolem kráčel Ondřejův otec a ona v něm poznala bývalého milence, c) Ondrova matka vešla do pokoje, zrovna když Jasmína klečela na parapetu a ta v úleku ukousla okenní kličku. Pokud by posluchači zvolili třetí možnost, pokračovala bys vyprávěním a další díl by nabízel opět tři možnosti, jak tohle setkání dopadlo: a) Matka Jasmínu ubila nedopitou lahví sektu, b) Uškrtila ji gumou od spoďárů, c) Zabalila synkovi ranec a s úlevou ho vystrčila z domu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Peklověk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.