Changer l’eau des fleurs

Copyright © Éditions Albin Michel, 2018

Translation © Jitka Řihánková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-404-5

Mým rodičům,

Francine a Yvanovi Perrinovým

Pro Patricii „Paquitu“ Lopezovou a Sophii Daullovou

1

Jediná bytost odejde a všechno osiří.

Moji sousedé nemají strach. Nemají žádné starosti, nezamilovávají se, netrápí se, nevěří na náhody, neslibují, nehlučí, nemají sociální pojištění, nepláčou, nehledají klíče, brýle, dálkový ovladač, děti ani štěstí.

Nečtou, neplatí daně, nedrží dietu, nemají žádné výsady, nemění svoje názory, nestelou si postel, nekouří, nedělají si poznámky, nepřemýšlejí, než něco řeknou. Nikdo je nezastupuje.

Nepodlézají, nejsou ctižádostiví, mstiví, koketní, malicherní, velkorysí, žárliví, nepořádní, čestní, ušlechtilí, legrační, závislí, lakomí, usměvaví, prohnaní, krutí, zamilovaní, bručouni, pokrytci, hodní, hrubí, slabí, zlí, prolhaní, zloději, hráči, odvážní, líní, věřící, mazaní, optimisté.

Jsou mrtví.

Navzájem se liší jen jedinou věcí, a to dřevem svých rakví: dubovým, borovicovým nebo mahagonovým.

2

Nevím, kdo z nás je vlastně naživu, jestli ty, nebo já. Kdo se ze mě stane, když už neuslyším tvé kroky?

Jmenuji se Violette Dušičková. Byla jsem závorářka, teď jsem správkyně hřbitova.

Vychutnávám si život, piju ho po malých doušcích jako jasmínový čaj s medem. A když přijde večer, když jsou brány mého hřbitova zavřené a klíče pověšené na dveřích od koupelny, jsem v ráji.

Není to ráj mých sousedů. Ne.

Je to ráj živých: doušek portského — ročník 1983 —, který mi nosí každého 1. září José-Luis Fernandez. Ten pozůstatek prázdnin nalitý do křišťálové skleničky, něco jako indiánské léto, které si otvírám kolem sedmé hodiny večer, ať prší, sněží nebo fouká vítr.

Dva náprstky rubínové tekutiny. Krev z vinic v Portu. Zavřu oči. A vychutnávám. Jediný doušek stačí a večer je hned veselejší. Dva náprstky proto, že mám ráda ovíněnost, ale ne alkohol.

José-Luis Fernandez nosí květiny na hrob Marii Pintové, provdané Fernandezové (1956–2007), jednou týdně kromě července, kdy přebírám štafetu já. To portské je jako poděkování.

Moje přítomnost je dar z nebes. To si říkám každé ráno, když otevřu oči.

Byla jsem velice nešťastná, dokonce úplně zničená. Bezvýznamná. Vyčerpaná. Byla jsem na tom jako mí sousedé, ale ještě hůř. Životní funkce mi fungovaly, ale jen uvnitř, bez mého přičinění. Bez váhy mojí duše, která, jak se zdá, váží dvacet jedna gramů, ať je člověk tlustý nebo hubený, velký nebo malý, mladý nebo starý.

Ale protože jsem nikdy neměla zalíbení v neštěstí, rozhodla jsem se, že to nebude dlouho trvat. Smůlu jednou musíme zastavit.

Měla jsem hodně špatný začátek. Přišla jsem na svět při utajeném porodu v Ardenách, v severní části okresu, který sousedí s Belgií, kde podnebí nazývají jako „odstíněné kontinentální“ (silné srážky na podzim a časté mrazy v zimě), kde podle mých představ najdeme průplav Jacquese Brela.

Když mě vytáhli, nekřičela jsem. Položili mě tedy stranou jako nějaký balík o váze 2 670 gramů, bez známky, bez jména příjemce, aby mohli vyplnit úřední papíry a prohlásit mě ještě před mým příchodem na svět za zemřelou.

Mrtvě narozená. Dítě bez života a bez příjmení.

Porodní bába mi musela rychle vymyslet křestní jméno, aby mohla vyplnit kolonku, vybrala Violette.

Představuju si, že jsem byla fialová od hlavy až po paty.

Když jsem změnila barvu, když se moje pleť proměnila na růžovou, a když musela vyplnit rodný list, jméno už neřešila.

Položili mě na radiátor. Kůže se mi ohřála. Břicho mojí matky, která mě nechtěla, mě muselo zmrazit. Bezpochyby proto tak miluju léto, že nevynechám jedinou příležitost, abych se vystavila prvnímu slunečnímu paprsku, který se objeví jako rozkvetlá slunečnice.

Moje dívčí jméno je Trenetová, jako ten zpěvák Charles Trenet. Příjmení mi dala určitě ta stejná porodní bába, která mě pojmenovala Violette. Musela mít Charlese ráda. Také se mi líbil. Dlouho jsem si myslela, že je můj vzdálený bratranec, něco jako strýček z Ameriky, kterého nikdy nepotkám. Když máme rádi nějakého zpěváka a zpíváme jeho písničky, je to přece jako jakési příbuzenské pouto.

Dušičková přišlo později. Když jsem se vdala za Filipa Dušičku. S takovým jménem jsem se měla mít na pozoru. Ale jsou muži, kteří se jmenují třeba Krása, a přitom mlátí svou ženu. Pěkné jméno nezabrání tomu, aby člověk nebyl ničema.

Matka mi nikdy nechyběla. Jenom když jsem měla horečku. Když jsem byla zdravá, vyrostla jsem. Vyrostla jsem dokonale rovná, jako by mi nějaká podpěra podél páteře nahrazovala nepřítomnost rodičů. Mám rovné držení těla. Je to taková moje zvláštnost. Nikdy jsem se nehrbila. Ani když jsem měla smutné dny. Často se mě ptají, jestli jsem dělala balet. Odpovídám že ne. Že mě tak vycvičil každodenní život, kvůli němuž jsem každý den musela stát na špičkách a cvičit u tyče.

3

Nezáleží na tom, jestli odejdu já, nebo někdo z mých blízkých. Jednoho dne se ze všech hřbitovů stanou zahrady.

Když byla v roce 1997 naše závora zautomatizovaná, přišli jsme s manželem o práci. Psali o nás v novinách. Představovali jsme poslední oběti odvrácené strany pokroku, zaměstnance, kteří obsluhovali poslední manuální závoru ve Francii. Novináři nás vyfotili na ilustrační fotku k článku. Filip Dušička mi dal dokonce ruku kolem pasu a zapózoval. Bože, jak mám na té fotce smutný pohled, i když se usmívám.

V den, kdy článek vyšel, se Filip Dušička vrátil se smutkem v duši z úřadu práce: právě si uvědomil, že bude muset pracovat. Byl zvyklý na to, že jsem všechno dělala za něj. S jeho zahálčivým životem jsem to opravdu vyhrála. A správná čísla a jackpot k tomu.

Abych povzbudila jeho morálku, podala jsem mu papír: „Správce hřbitova, povolání budoucnosti“. Podíval se na mě, jako bych přišla o rozum. V tom roce 1997 se na mě každý den díval, jako bych přišla o rozum. Copak se nějaký muž, který už nemiluje, dívá na ženu, kterou kdysi miloval, jako by přišla o rozum?

Vysvětlila jsem mu, že na ten inzerát jsem narazila náhodou. Že radnice v Brancionu-en-Chalon hledá pár, který by se coby správcové staral o hřbitov. A že mrtví mají pevnou pracovní dobu a že budou dělat menší hluk než vlaky. Že jsem mluvila se starostou, který je připravený nás okamžitě přijmout.

Manžel mi nevěřil. Řekl mi, že na náhody nevěří. Že by raději zdechl, než šel „tam“ a dělal takové mrchožroutské povolání.

Zapnul televizi a hrál Mario 64. Cílem hry bylo pochytat všechny hvězdy ze všech světů. Já jsem chtěla chytit jen jedinou hvězdu: tu šťastnou. Na to jsem myslela, když jsem viděla Maria, jak všude běhá, aby zachránil princeznu Peach, kterou unesl Bowser.

Tak jsem naléhala. Řekla jsem mu, že když budeme správcové, budeme mít oba plat, a navíc ještě lepší než u závory, že mrtví vynášejí víc než vlaky. Že budeme mít velice hezký služební byt a žádné poplatky. Že se tak přestěhujeme z domu, kde bydlíme už celé roky, z té barabizny, která je v zimě vlhká jako stará kocábka, a v létě je v ní teplo asi jako na severním pólu. Že to bude nový začátek, který potřebujeme, že si na okna pověsíme pěkné záclony, abychom své sousedy, kříže, vdovy a to všechno neviděli. Že ty záclony budou hranicí mezi naším životem a smutkem ostatních. Mohla jsem mu říct pravdu, říct mu, že ty záclony budou hranicí mezi mým smutkem a smutkem těch ostatních. Ale jenom to ne. Neříkat nic. Přesvědčit ho. Předstírat. Aby se podřídil.

Abych ho nakonec přesvědčila, slíbila jsem mu, že nebude muset NIC dělat. Že tři hrobníci se už starají o údržbu, hroby a úpravu hřbitova. Že ta práce spočívá v podstatě jen v otevírání a zavírání brány. V naší přítomnosti. Že se v pracovní době nebudeme nudit. Prázdniny a víkendy budeme mít dlouhé jako viadukt Valserine.

Super Mario přestal běhat. S princeznou to šlo z kopce.

Před spaním si Filip Dušička znovu přečetl inzerát: „Správce hřbitova, povolání budoucnosti“.

Naše závora byla v Malgrange-sur-Nancy. V tom životním období jsem nežila. „V tom mrtvém období“ by bylo přesnější. Vstávala jsem, oblékala jsem se, pracovala jsem, nakupovala jsem, spala jsem. S práškem na spaní. Dokonce se dvěma. Dokonce s víc. A dívala jsem se na manžela, který se na mě díval, jako bych přišla o rozum.

Moje pracovní doba byla příšerně nezáživná. Sklápěla a zvedala jsem závoru skoro patnáctkrát denně ve všední dny. První vlak projížděl ve 4.50 a poslední ve 23.04. Měla jsem automatické zvonění závory v hlavě. Dokonce jsem ho slyšela, než se rozeznělo. Tu pekelnou kadenci jsme měli sdílet spolu, pracovat na směny. Ale jediná věc, kterou Filip Dušička dělal na směny, byla jeho motorka a těla jeho milenek.

Ach, jak jsem snila o projíždějících cestujících. I když to byly jen malé regionální vlaky mezi Nancy a Épinalem, které cestou stavěly asi desetkrát v zapadlých vesnicích, aby obsloužily místní obyvatele. Přesto jsem těm mužům a ženám záviděla. Představovala jsem si, že jedou na schůzku, ze schůzky, kterou bych tak ráda měla jako ti cestující, které jsem viděla projíždět.

*

Tři týdny po zveřejnění inzerátu v novinách jsme zamířili do Burgundska. Přejeli jsme z šedi do zeleně. Z asfaltu v lukách, z pachu železničního dehtu do vůně venkova.

Na hřbitov v Brancionu-en-Chalon jsme přijeli 15. srpna 1997. Francie byla na prázdninách. Všichni obyvatelé utekli. Ptáci, kteří poletovali z hrobu na hrob, už nelétali. Kočky, které se protahovaly mezi květináči, zmizely. Bylo dokonce příliš horko i na mravence a na ještěrky, mramor byl příliš rozpálený. Hrobníci byli na dovolené, nově zesnulí také. Sama jsem se procházela uličkami, četla si jména lidí, které nikdy nepoznám. Přesto jsem se hned cítila dobře. Na svém místě.

4

Bytí je věčné, život pomíjivý, věčná paměť v něm zanechá poselství.

Když puberťáci neucpou klíčovou dírku žvýkačkou, otvírám a zavírám těžkou hřbitovní bránu já.

Otevírací doba se mění podle ročních období.

Od 8 do 19 hodin od 1. března do 31. října.

Od 9 do 17 hodin od 2. listopadu do 28. února.

O 29. únoru nikdo nerozhodl.

Od 7 do 20 hodin 1. listopadu.

Převzala jsem po manželovi úkoly po jeho odchodu — či spíše jeho zmizení. Filip Dušička je v celostátní policejní databázi vedený pod názvem „záhadné zmizení“.

V mé blízkosti zbývá několik mužů. Tři hrobníci, Nono, Gaston a Elvis. Tři obřadníci z pohřební služby, bratři Lucchiniové, kteří se jmenují Pierre, Paul, Jacques, a otec Cédric Duras. Všichni tito muži se u mě několikrát denně stavují. Přijdou na skleničku nebo pojíst nějakou maličkost. Pomáhají mi také na zahradě přenést pytle se zeminou nebo opravit tekoucí vodu. Považuji je za přátele, ne za kolegy z práce. Mohou jít do kuchyně, i když tam nejsem, nalít si kávu, umýt po sobě hrnek a odejít.

Hrobníci vykonávají povolání, které vzbuzuje odpor, znechucení. Přesto jsou hrobníci z mého hřbitova ti nejpřívětivější a nejzábavnější muži, které znám.

Nono je člověk, kterému nejvíc věřím. Je to čestný muž, který má přirozenou radost ze života. Všechno ho baví a nikdy neřekne ne. S výjimkou pohřbu dítěte. „To“ nechává na druhých. „Na těch, kdo mají odvahu,“ jak říká. Nono je podobný Georgesi Brassensovi, což ho rozesměje, protože jsem jediný člověk na světě, který mu říká, že se podobá Georgesi Brassensovi.

To Gaston si vytvořil image nemotory. Má rozmáchlé pohyby. Pořád vypadá jako opilý, i když pije jenom vodu. Během pohřbu stojí mezi Nonem a Elvisem pro případ, že by ztratil rovnováhu. Pod Gastonovýma nohama probíhá neustálé zemětřesení. Shazuje, padá, něco převrhne, rozbije. Když přijde ke mně, mám pořád strach, že něco rozbije nebo se zraní. A protože strach nechrání před nebezpečím, pokaždé něco rozbije nebo se zraní.

Elvise všichni nazývají Elvisem kvůli Elvisi Presleymu. Neumí číst ani psát, ale zná nazpaměť všechny písničky svého idola. Má velice špatnou výslovnost, nikdy není poznat, jestli zpívá anglicky nebo francouzsky, ale je v tom srdce. „Love mi tendér, love mi trů…“

Bratři Lucchiniové jsou od sebe po roce, třicet osm, třicet devět a čtyřicet let. Pracují v pohřební službě, která se už po celé generace dědí z otce na syna. Jsou také šťastnými majiteli márnice v Brancionu, která sousedí s jejich obchodem. Nono mi vyprávěl, že obchod odděluje od márnice pouhá mřížka. Pozůstalé rodiny přijímá nejstarší Pierre. Paul je konzervátor. Sídlí v podzemí. A Jacques je řidič pohřebního vozu. Poslední cesta, to je on. Nono jim říká „apoštolové“.

A pak je tady náš farář, Cédric Duras. Bůh má vkus, i když není vždycky spravedlivý. Od té doby, co otec Cédric přijel, zdá se, že ženy z celého okolí zasáhlo božské zjevení. V neděli ráno bývá v kostelních lavicích čím dál víc věřících žen.

Já nikdy nechodím do kostela. Bylo by to jako spát s kolegou z práce. Přesto si myslím, že mi lidé svěří víc tajemství než otci Cédricovi v jeho zpovědnici. Rodiny se mi svěřují u mě doma i v alejích na hřbitově. Když přicházejí, když odcházejí, někdy v obou případech. Trochu jako mrtví. Ti představují mlčení, náhrobní tabulky, návštěvy, květiny, fotografie, způsob, jak se u jejich hrobu chovají návštěvy, které mi vyprávějí věci z jejich bývalého života. Když ještě žili. A pohybovali se.

Moje práce spočívá v tom být diskrétní, mít ráda kontakty s lidmi, nemít soucit. Pro ženu, jako jsem já, nemít soucit je jako být astronautkou, chirurgem, vulkanoložkou nebo genetičkou. Nepatří to do mého světa, ani do mých schopností. Ale nikdy nepláču před návštěvníkem. Stává se mi to před nebo po pohřbu, nikdy během. Můj hřbitov je tři století starý. Prvním nebožtíkem byla žena. Diane de Vigneron (1756–1773), která zemřela při porodu ve věku sedmnácti let. Když konečky prstů pohladíme náhrobní desku, ještě vytušíme její jméno vyryté do surového kamene. Nebyla exhumována, i když na mém hřbitově není místo. Nikdo z řady starostů se neodvážil rozhodnout, že vyruší první pohřbenou. Zejména když je Diane opředena legendou. Podle obyvatel Brancionu se několikrát zjevila ve „svítících šatech“ u výkladů obchodů v centru města a na hřbitově. Když procházím místní bleší trhy, objevím někdy podobu Diane jako ducha na starých rytinách z osmnáctého století nebo na pohlednicích. Tato nepravá Diane je převlečená za obyčejného mizerného ducha.

O hrobech panuje mnoho legend. Živí si často vymýšlejí o životě mrtvých.

V Brancionu existuje ještě druhá legenda, mnohem mladší než Diane de Vigneron. Jmenuje se Reine Duchaová (1961–1982), je pohřbená na mém hřbitově v uličce 15 v oddělení Cedrů. Na náhrobním kameni je fotka mladé hnědovlasé usmívající se ženy. Zabila se v autě na výjezdu z města. Mladí lidé ji celou v bílém spatřili na kraji silnice na místě nehody.

Mýtus „bílých paní“ oblétl celý svět. Tyto přízraky mrtvých žen zesnulých nešťastnou náhodou budou strašit svět živých a budou s sebou vláčet svou ztrápenou duši po hradech a hřbitovech.

A na podporu legendy o Reine se její hrob pohnul. Podle Nona a bratrů Lucchiniových je to způsobeno sesuvem půdy. Stává se to často, když se v hrobce nahromadí příliš vody.

Za dvacet let jsem myslím na svém hřbitově viděla hodně věcí, někdy v noci jsem dokonce načapala stíny, jak se milují mezi hroby nebo na nich, ale to nebyli duchové.

Kromě legend nic není věčné, ani pronájem hrobu natrvalo. Můžeme si zaplatit pronájem na patnáct, třicet, padesát let nebo na věčnost. Až na to, že věčnosti nemůžeme věřit: když přestane být pronájem natrvalo po třiceti letech udržován (získá-li nevkusný a zanedbaný vzhled) a když tam už dlouho nebyl nikdo pohřben, může jej obec získat zpět; ostatky budou umístěny do kostnice v zadní části hřbitova.

Od chvíle, kdy jsem sem přišla, jsem už viděla, jak bylo spousta hrobů, jimž vypršel pronájem, rozebrána a vyčištěna a kosterní pozůstatky byly uloženy do kostnice. A nikdo nic neřekl. Protože ti mrtví byli považováni za nálezy, kterých se nikdo nedomáhá.

Tak je to se smrtí pořád. Čím je starší, tím menší vliv má na živé. Čas ničí smrt.

S mými třemi hrobníky děláme všechno pro to, abychom nikdy nenechali nějaký hrob opuštěný. Netrápíme se, když vidíme nalepený městský štítek: „Tento hrob je předmětem procesu převzetí. Kontaktujte prosím neprodleně městský úřad.“ I když je ještě viditelné jméno nebožtíka, který tam odpočívá.

Bezpochyby proto je na hřbitovech plno epitafů. Aby zažehnaly kletbu ubíhajícího času. Upnuly se na vzpomínky. Můj oblíbený je: „Smrt začíná, když už nikdo o vás nemůže snít.“ Je na hrobě mladé ošetřovatelky, Marie Deschampsové, která zemřela v roce 1917. Náhrobní desku tam zřejmě umístil nějaký voják v roce 1919. Pokaždé když jdu kolem, říkám si, jestli o ní snil dlouho.

„Ať dělám, co dělám, ať jsi, kde jsi, nic tě nevymaže z paměti, myslím na tebe“ od Jeana-Jacquese Goldmana a „Hvězdy se spolu baví jen o tobě“ od Francise Cabrela jsou slova písní, která se nejčastěji opakují na náhrobních tabulkách.

Můj hřbitov je velice hezký. Uličky lemují stoleté lípy. Velká část hrobů je rozkvetlá.

Před svým správcovským domkem prodávám pár květináčů s květinami. A když už nejsou prodejné, dám je na opuštěné hroby.

Zasadila jsem také borovice. Kvůli vůni, kterou vydávají v létě. To je moje oblíbená vůně.

Zasadila jsem je v roce 1997, v roce našeho příchodu. Hodně povyrostly a mému hřbitovu dodávají velmi pěkný vzhled. Udržovat ho znamená pečovat o mrtvé, kteří tady odpočívají. Znamená to respektovat je. A jestli je nikdo nerespektoval za jejich života, aspoň je respektuje, když jsou mrtví.

Jsem si jistá, že tady odpočívá spousta ničemů. Ale smrt nedělá rozdíly mezi dobrými a zlými. A pak, kdo aspoň jednou v životě nebyl ničema?

Filip Dušička na rozdíl ode mě hned nenáviděl tento hřbitov, toto městečko, Burgundsko, venkov, staré kameny, bílé krávy, místní lidi.

Ještě jsem ani nevybalila krabice po stěhování, a už byl pryč na motorce od rána do večera. A s přibývající měsíci se mu stávalo, že odjížděl na celé týdny. Až do dne, kdy se nevrátil. Četníci nechápali, proč jsem jeho zmizení neoznámila dřív. Nikdy jsem jim neřekla, že celé roky dělal, že mizel, dokonce i v době, kdy se mnou večeřel u jednoho stolu. Přesto když jsem po měsíci pochopila, že se nevrátí, cítila jsem se opuštěná jako hroby, které pravidelně čistím. Stejně tak šedá, nevýrazná a naklánějící se. Připravená na rozebrání a na to, aby mé ostatky hodili do kostnice.

5

Kniha života je největší knihou, kterou nemůžeme zavřít ani otevřít, jak se nám zachce, chtěli bychom se vrátit na stránku, která se nám líbí, a stránku, kde umíráme, už máme na dosah.

Filipa Dušičku jsem potkala v Tibourinu, nočním klubu v Charleville-Mézières v roce 1985.

Filip Dušička se opíral o bar. A já jsem byla barmanka. Chodila jsem na brigády a lhala jsem o tom, kolik je mi let. Kamarád z domova, kde jsem bydlela, zfalšoval moje doklady, abych byla plnoletá.

Vypadala jsem neurčitě. Mohlo mi být čtrnáct a stejně tak dvacet pět let. Nosila jsem jen džíny a trička, krátké vlasy a všude jsem měla náušnice. Dokonce i v nose. Byla jsem drobná a oči jsem si malovala uhlově černou barvou, abych vypadala jako Nina Hagen. Zrovna jsem vyšla ze školy. Neuměla jsem pořádně číst, ani psát. Ale uměla jsem počítat. Už jsem prožila několik životů a měla jsem jediný cíl, pracovat, abych mohla zaplatit nájem a co nejrychleji mohla odejít z domova. Pak uvidím.

V roce 1985 jediná věc, kterou jsem měla v pořádku, byl chrup. Byla to moje posedlost celé dětství, mít krásné bílé zuby jako dívky z časopisů. Když přicházely sociální pracovnice do mých pěstounských rodin a ptaly se, jestli něco potřebuji, systematicky jsem vyžadovala návštěvu u zubaře, jako by celý můj osud a celý život závisely na tom, jaký budu mít úsměv.

Neměla jsem žádné kamarádky, vypadala jsem příliš jako kluk. Lpěla jsem na nevlastních sestrách, ale opakovaná odloučení, změny pěstounských rodin mě zničily. Nikdy se nevázat. Říkala jsem si, že když budu mít nakrátko ostříhané vlasy, bude mě to chránit, dodá mi to srdce a kuráž a budu jako kluci. Dívky se mi naráz začaly vyhýbat. Už jsem spala s kluky, abych byla jako všichni, ale nebylo to nic úžasného, byla jsem zklamaná, nebylo to nic, co by se mi líbilo. Dělala jsem to, abych někomu něco oplatila, nebo abych dostala nějaké hadry nebo pár gramů hašiše, volnou vstupenku někam, ruku, která by tiskla mou. Raději bych měla lásku z pohádek pro děti, které mi nikdy nevyprávěli. „Vzali se a měli hodně, hodně, hodně…“

Filip Dušička se opíral o bar, pozoroval kamarády na tanečním parketu a pocucával whisky s colou bez ledu. Vypadal jako anděl. Něco jako Michel Berger v jiných barvách. Dlouhé vlnité vlasy, modré oči, světlá pleť, orlí nos, jahodová ústa… jakoby připravená, aby je někdo mohl sníst, jako dobře zralá jahoda v červenci. Na sobě měl džíny, bílé tričko a černou koženou bundu. Byl vysoký, urostlý, dokonalý. Jakmile jsem ho spatřila, srdce mi udělalo bum, jak to zpívá můj imaginární vzdálený strýc Charles Trenet. U mě bude mít Filip Dušička všechno zadarmo, dokonce i sklenky whisky s colou.

Nemusel dělat vůbec nic, když chtěl políbit krásné blondýnky, které se kolem něj točily. Jako mouchy, když obklopí kousek flákoty. Filip Dušička vypadal, že na všechno kašle. Nebránil se. Nemusel hnout prstem, aby dostal, co si přeje, kromě toho, že se mezi dvěma zářivými polibky občas napil.

Otočil se ke mně zády. Viděla jsem z něj jen světlé vlnité vlasy, které ve světle projektorů přecházely ze zelené přes červenou do modré. Nejméně hodinu jsem pozorovala jeho vlasy. Chvílemi se nakláněl k ústům nějaké dívky, která mu něco šeptala do ucha, a pozorovala jsem jeho dokonalý profil.

A pak se otočil k baru a už navždy na mě upřel svůj pohled. Od této chvíle jsem byla jeho oblíbenou hračkou.

Nejprve jsem myslela, že ho zajímám kvůli alkoholu zdarma, který jsem mu dolévala do sklenky. Když jsem ho obsluhovala, udělala jsem to tak, aby neviděl mé okousané nehty, jen moje bílé, dokonale rovné zuby. Pomyslela jsem si, že vypadá jako syn z dobré rodiny. Podle mě všichni mladí, kromě těch v domově, vypadali jako dcery nebo synové z dobrých rodin.

Za ním se vytvořila úplná zácpa holek z města. Jako u mýtné brány na dálnici na jih na začátku prázdnin. Ale on mě dál pozoroval s očima plnýma touhy. Opřela jsem se o bar naproti němu, abych si byla jistá, že se dívá na mě. Dala jsem mu do sklenky brčko. Zvedl oči. Díval se opravdu na mě.

Řekla jsem mu: „Chcete něco jiného na pití?“ Neslyšela jsem jeho odpověď. Přiblížila jsem se a zakřičela jsem: „Cože?“ Do ucha mi řekl: „Tebe.“

Nalila jsem si panáka bourbonu, aby to šéf neviděl. Po jednom doušku jsem začala rudnout, po dvou jsem se cítila dobře, po třech jsem sebrala odvahu. Odpověděla jsem mu do ucha: „Po práci se spolu můžeme napít.“

Usmál se. Měl zuby jako já, bílé a rovné.

Řekla jsem si, že se můj život změní, když Filip Dušička natáhl ruce přes bar a dotkl se mých. Cítila jsem, jak mi celá pokožka tuhne, jako by měla nějakou předtuchu. Byl o deset let starší než já. Ten věkový rozdíl mu dával pocit nadřazenosti. Připadalo mi, že jsem motýl, který se dívá na hvězdu.

6

Protože přichází hodina, kdy všichni pohřbení uslyší jeho hlas a vyjdou.

Někdo potichu klepe na dveře. Nikoho nečekám, ostatně už dlouho nikoho nečekám.

Můj dům má dva vchody, jeden ze hřbitova, druhý z ulice. Éliane začne ňafat a rozběhne se ke dveřím do ulice. Její panička Marianne Ferryová (1953–2007) odpočívá v oddělení Brslenů. Éliane přišla v den jejího pohřbu a už nikdy neodešla. První týdny jsem jí nosila jídlo na hrob její paničky a pomalu za mnou začala chodit až do domu. Nono ji pokřtil Éliane podle Isabelle Adjaniové ve Vražedném létu, protože má hezké modré oči a protože její panička zemřela v srpnu.

Za dvacet let jsem měla tři psy, kteří přišli ve stejnou dobu jako jejich pánové a vzhledem k okolnostem mi zůstali, ale teď už mám jen jednoho.

Někdo znovu zaklepe. Váhám, jestli mám otevřít. Je teprve sedm hodin. Zrovna popíjím čaj a mažu si suchary slaným máslem a jahodovou marmeládou, kterou mi dala Suzanne Clercová, jejíž manžel (1933–2007) odpočívá v oddělení Cedrů. Poslouchám hudbu. Mimo otvírací dobu hřbitova poslouchám pořád hudbu.

Zvednu se a vypnu rádio.

„Kdo je tam?“

Mužský hlas zaváhá a odpoví:

„Promiňte paní, viděl jsem světlo.“

Slyším, jak si otírá boty o rohožku.

„Chci se zeptat na někoho, kdo leží na hřbitově.“

Mohla bych mu říct, aby přišel v osm hodin, až se otevře.

„Moment, už jdu!“

Vyběhnu do svého pokoje a otevřu zimní skříň, abych si oblékla župan. Mám dvě skříně. Jedné říkám „zimní“, druhé „letní“. Vůbec to nesouvisí s ročním obdobím, ale s okolnostmi. V zimní skříni je jen klasické a tmavé oblečení, je určena ostatním. V letní skříni je jen světlé a barevné oblečení, které je pro mě. Letní nosím pod zimním a sundávám si zimní, když jsem sama.

Obleču si tedy šedý prošívaný župan na růžové hedvábné negližé. Jdu dolů otevřít a spatřím asi čtyřicetiletého muže. Nejdřív vidím jen černé oči, které se na mě upřeně dívají.

„Dobrý den, promiňte, že vás ruším tak brzo.“

Je ještě tma a zima. Za ním vidím, že se přes noc udělala venku jinovatka. Z úst mu stoupá pára, jako by v rozednívajícím se ránu potahoval z cigarety. Je cítit tabákem, skořicí a vanilkou.

Nejsem schopná říct ani slovo. Jako bych se setkala s někým, s kým jsem se dlouho neviděla. Myslím, že ke mně vnikl příliš pozdě. Že kdyby přišel k mým dveřím o dvacet let dříve, všechno by bylo jiné. Proč si to říkám? Protože už celé roky na dveře z ulice kromě opilých výrostků nikdo nezaklepal? Že všichni mí návštěvníci přicházejí od hřbitova?

Pozvu ho dál, rozpačitě poděkuje. Nabídnu mu kávu.

V Brancionu-en-Chalon znám všechny. I obyvatele, kteří ještě u mě nemají nebožtíky. Všichni minimálně jednou prošli uličkami na pohřeb přítele, souseda, matky kolegy.

Jeho jsem nikdy neviděla. Má nenápadný přízvuk, podle toho, jak frázuje věty, bych řekla, že pochází od Středozemního moře. Má velice tmavé vlasy, tak tmavé, že nepočetné bílé vlasy vynikají mezi ostatními neučesanými vlasy. Má velký nos, silné rty, kruhy pod očima. Je trochu podobný Gainsbourgovi. Je vidět, že si moc nerozumí s holicím strojkem, ale kouzlo mu nechybí. Má pěkné ruce, dlouhé prsty. Malými doušky upíjí horkou kávu, fouká ji a zahřívá si ruce o porcelánový šálek.

Pořád nevím, proč je tady. Nechala jsem ho jít dál, protože to není doopravdy u mě doma. Tato místnost patří všem. Je to něco jako městská čekárna, kterou jsem přestavěla na obývák s kuchyní. Patří všem, kteří jdou kolem, a pravidelným hostům.

Vypadá, že pozoruje stěny. Místnost má dvacet pět metrů čtverečních a vypadá podobně jako moje zimní skříň. Na stěnách není nic. Není tam ani barevný ubrus, ani modrá pohovka. Všude jen překližka a židle na sezení. Nic okázalého. Je tady kávovar s neustále připravenou kávou, bílé šálky a alkohol pro beznadějné případy. Tady přijímám slzy, důvěrná sdělení, vztek, vzdechy, beznaděj a smích hrobníků.

Můj pokoj je v prvním patře. Je to můj tajný zadní dvůr. Můj pokoj a koupelna jsou roztomilá pastelová hnízdečka. Pudrově růžová, mandlově zelená a nebesky modrá, je to, jako bych si sama navrhla jarní barvy. Jakmile se objeví sluneční paprsek, otvírám okna dokořán, zvenku není vidět dovnitř, leda by měl někdo žebřík.

Nikdo nikdy do mého pokoje v dnešní podobě nevstoupil. Hned po zmizení Filipa Dušičky jsem ho celý znovu vymalovala, přidala jsem tam záclony, krajky, bílý nábytek a velkou postel se švýcarskou matrací s paměťovou pěnou, která drží tvar. Můj tvar, abych už nemusela spát na matraci s otiskem těla Filipa Dušičky.

Neznámý muž stále fouká do šálku. Nakonec mi řekne:

„Přijíždím z Marseille. Znáte Marseille?“

„Každý rok jezdím do Sormiou.“

„Do zálivu?“

„Ano.“

„Zvláštní náhoda.“

„Nevěřím na náhody.“

Vypadá, že něco hledá v kapse džínů. Mí muži nenosí džíny. Nono, Elvis a Gaston mají pořád montérky, bratři Lucchiniové a otec Cédric nosí tesilové kalhoty. Sundá si šálu, uvolní krk, prázdný šálek položí na stůl.

„Jsem jako vy, jsem dost racionální… A taky jsem komisař.“

„Jako Colombo?“

Poprvé se usměje:

„Ne. On byl inspektor.“

Ukazováčkem smete pár zrnek cukru rozsypaných na stole.

„Matka si přeje spočinout na tomto hřbitově a já nevím proč.“

„Bydlí tady?“

„Ne, v Marseille. Zemřela před dvěma měsíci. Odpočívat tady je součástí její poslední vůle.“

„To je mi líto. Chcete do kávy kapku alkoholu?“

„Máte ve zvyku ožírat lidi takhle brzy ráno?“

„Někdy. Jak se jmenuje vaše matka?“

„Irène Fayollová. Přála si být zpopelněná… a aby byl její popel uložen v hrobě jistého Gabriela Opatrného.“

„Gabriel Opatrný? Gabriel Opatrný, 1931–2009. Je pochovaný v uličce 19, v oddělení Cedrů.“

„Vy znáte všechny mrtvé nazpaměť?“

„Skoro.“

„Kdo byl Gabriel Opatrný?“

„Občas se tady zastaví nějaká žena… Myslím, že jeho dcera. Byl advokát. Na hrobě z černého mramoru není žádný nápis, ani fotka. Už si nepamatuju na jeho pohřeb. Ale můžu se podívat do svých záznamů, jestli chcete.“

„Do vašich záznamů?“

„Zaznamenávám všechny pohřby a exhumace.“

„Nevěděl jsem, že to patří k vašim povinnostem.“

„Nepatří. Ale kdybychom dělali jen to, co patří k našim povinnostem, život by byl smutný.“

„Je zvláštní to slyšet z úst… jak se jmenuje vaše povolání? ,Správkyně hřbitova‘?“

„Proč? Myslíte, že od rána do večera pláču? Že jsem stvořená ze slz a ze smutku?“

Doleju mu kávu, zatímco se mě dvakrát zeptá:

„Žijete sama?“

Nakonec odpovím ano.

Otevřu zásuvku se záznamy a najdu sešit z roku 2009. Hledám podle příjmení a hned najdu Opatrného Gabriela.

18. února 2009, pohřeb Gabriela Opatrného, průtrž mračen.

Při ukládání do hrobu bylo sto dvacet osm lidí. Účastnila se jeho bývalá žena stejně jako dvě dcery, Marthe Dubreuilová a Cloé Opatrná.

Na žádost zesnulého žádné květiny ani věnce.

Rodina nechala vyrýt tabulku s nápisem: „Na počest Gabriela Opatrného, odvážného advokáta. ,Odvaha je pro advokáta podstatná, bez ní to ostatní jako by ani nebylo: talent, rozhled, znalost práva, to všechno je pro advokáta užitečné. Ale bez odvahy v rozhodné chvíli jsou to jen slova, věty jdoucí po sobě, které září a které umírají.‘ (Robert Badinter).“

Žádný kněz. Žádný kříž. Smuteční průvod se u hrobu zdržel jen půl hodiny. Když obřadníci z pohřební služby spustili rakev do hrobu, všichni se rozešli. Pořád silně pršelo.

Zavřu sešit. Komisař vypadá vyčerpaně, ponořený do svých myšlenek. Rukou si prohrábne vlasy.

„Říkám si, proč chce matka odpočívat vedle tohoto muže.“

Chvíli zase zkoumá bílé zdi, na nichž není absolutně nic ke zkoumání. Pak se ke mně otočí, jako by mi nevěřil. Pohledem ukáže na sešit z roku 2009.

„Můžu se podívat?“

Obvykle půjčuju svoje poznámky jen rodinám zesnulých. Chvíli váhám, a nakonec mu ho podám. Začne v něm listovat. Po každé stránce se na mě podívá, jako bych měla na čele napsaný rok 2009. Jako by ten sešit byl záminkou, aby se na mě mohl podívat.

„A to děláte při každém pohřbu?“

„Ne při každém, ale skoro. Tak aspoň ti, kdo se nemohli zúčastnit, za mnou přijdou a já jim to podle poznámek povyprávím… Už jste někoho zabil? Chci říct, vzhledem k vaší práci…“

„Ne.“

„Máte zbraň?“

„Někdy ano. Ale dnes ne.“

„Přivezl jste s sebou matčin popel?“

„Ne. Zatím je v krematoriu… Nedám její popel do hrobu nějakého neznámého.“

„Pro vás je to neznámý, pro ni ne.“

Vstane.

„Můžu vidět hrob toho muže?“

„Ano. Můžete přijít za půl hodiny? Na hřbitov nikdy nechodím v županu.“

Podruhé se usměje a odejde z kuchyně. Bezděčně rozsvítím stropní světlo. Nikdy je nerozsvěcuju, když ke mně někdo přijde, ale když odejde. Starý zvyk dítěte narozeného při utajeném porodu.

O půl hodiny později na mě čeká v autě zaparkovaném před bránou. Všimla jsem si registrační značky, departement Bouches-du-Rhône. Musel usnout na své šále, má otlačenou, zmačkanou tvář.

Na karmínové šaty jsem si oblékla modrý kabát. Zapnula jsem si ho až ke krku. Vypadala jsem jako noc, přestože pod ním jsem měla den. Stačilo by, abych si kabát rozepnula, a zase by den mrkl.

Kráčeli jsme uličkami. Řekla jsem mu, že můj hřbitov má čtyři oddělení: Vavříny, Brsleny, Cedry a Tisy, dvě kolumbária a dvě vzpomínkové zahrady. Zeptal se mě, jestli je to už dlouho, co „to“ dělám, odpověděla jsem mu: „Dvacet let.“ Že předtím jsem byla závorářka. Zeptal se, jak se stalo, že jsem od vlaků přešla k pohřebním vozům. Nevěděla jsem, co mám odpovědět. Mezi oběma životy se stalo příliš mnoho věcí. Jen jsem si pomyslela, že na racionálního komisaře klade dost podivné otázky.

Když jsme přišli k hrobu Gabriela Opatrného, zbledl. Jako by přišel rozjímat na hrob muže, o němž nikdy neslyšel, ale který by mohl být jeho otec, strýc, bratr. Dlouho jsme tam nehnutě stáli. Nakonec jsem si musela dýchat na ruce, jaká mi byla zima.

Obvykle s návštěvníky nezůstávám. Doprovodím je a odejdu. Ale tentokrát mi nevím proč připadalo nemožné nechat ho samotného. Po chvíli, která se mi zdála věčností, řekl, že pojede zpět. Vrátí se do Marseille. Zeptala jsem se ho, kdy bude chtít přivézt matčin popel do hrobu pana Opatrného. Neodpověděl.

7

Už navždy bude chybět někdo, kdo by můj život učinil veselejším. Ty.

Přesazuju květiny na hrobě Jacqueline Victorové, provdané Dancoisneové (1928–2008), a Maurice Reného Dancoisna (1911–1997). Jsou to dva pěkné bílé vřesy, vypadají jako dva kousky útesů z mořského břehu v květináči. Jsou to vzácné rostliny, které odolávají zimě spolu s chryzantémami a sukulenty. Paní Dancoisneová měla ráda bílé květiny. Každý týden přicházela na hrob svého manžela. Povídaly jsme si spolu. Vlastně jen jednou, ke konci, když už si trochu zvykla na ztrátu svého Maurice. První roky byla zničená. Neštěstí zarazí slova. Nebo spíš člověk říká cokoliv. Pak pomalu našla cestu, kudy se vydat, jak vytvořit jednoduché věty, ptát se na zprávy o ostatních, zprávy o živých.

Nevím, proč se říká „na hrobě“. Mělo by se spíš říkat „na kraji hrobu“ nebo „u hrobu“. Kromě břečťanu, ještěrek, koček nebo psů na hrob nikdo nešlape. Paní Dancoisneová se k manželovi připojila ze dne na den. V pondělí ještě čistila hrob milovaného muže, následující čtvrtek už jsem dávala květiny na ten její. Od jejího pohřbu přijíždějí její děti jednou za rok a prosí mě, abych se o něj postarala.

Ráda nořím ruce do hlíny s vřesem, i když je poledne a bledé říjnové slunce sotva hřeje. A i když jsou prsty zmrzlé, užívají si to. Stejně jako když je ponořím do hlíny na mojí zahrádce.

Několik metrů ode mě hloubí Gaston a Nono lopatou jámu a vyprávějí si, co dělali večer. Z místa, kde jsem, slyším jen útržky jejich hovoru podle směru větru. „Žena mi řekla… v televizi… svědění… bylo by potřeba, aby… šéf se staví… omeletu u Violette… znal jsem ho… byl to dobrý chlap… kudrnatý, že jo?… Ano, musel být v našem věku… byl milý… jeho žena… nafoukaná… písničku od Brela… nemůžeme si hrát na bohaté, když nemáme ani halíř… potřeba močit… strach… prostata… nakoupit, než zavřou… vajíčka pro Violette… jestli to není nešťastné…“

Zítra v šestnáct hodin je pohřeb. Nový obyvatel mého hřbitova. Muž, padesát pět let, zemřel, protože moc kouřil. Tak to vlastně řekli doktoři. Nikdy neřeknou, že pětapadesátiletý člověk může umřít, protože ho lidé neměli rádi, protože ho nevyslechli, protože musel platit moc složenek, protože uzavřel moc spotřebních úvěrů, protože viděl své děti vyrůst a pak odejít, aniž by se s nimi doopravdy rozloučil. Život plný výčitek, přetvářky. Tak proto měl rád cigaretku a panáčka, aby zalil tu kouli v břiše.

Nikdy neříkáme, že můžeme umřít, protože už toho máme často plné zuby.

O kousek dál čistí dvě drobné dámy, paní Pintová a paní Degrangeová, hroby svých manželů, a protože sem chodí každý den, vymýšlejí, co ještě musí vyčistit. Kolem jejich hrobů je tak čisto jako v obchodě s potřebami pro kutily, kde vystavují podlahové krytiny.

Lidé, kteří chodí každý den na hroby, vypadají jako duchové. Kteří se pohybují mezi životem a smrtí.

Paní Pintová a paní Degrangeová jsou lehké jako vrabec na sklonku zimy. Jako by je krmili jejich manželé, když ještě žili. Znám je od chvíle, kdy jsem tady začala pracovat. Více než dvacet let se tady každé ráno cestou na nákup staví jako na nějaké povinné zastávce. Nevím, jestli je to láska nebo podrobení. Nebo obojí. Jestli je to naoko nebo projev něžnosti.

Paní Pintová je Portugalka. A jako většina Portugalců, kteří žijí v Brancionu, odjíždí v létě do Portugalska. To jí dodá energii k návratu. Vrací se začátkem září, pořád stejně hubená, ale opálená a s poškrábanými koleny, jak čistila hroby nebožtíků ve své zemi. Po dobu její nepřítomnosti zalévám francouzské květiny. Jako poděkování mi vozí plastovou krabičku s panenkou v místním kroji. Každý rok mám nárok na jednu panenku. A každý rok říkám: „Děkuji, paní Pintová, děkuji, NEMUSELA JSTE, květiny jsou pro mě radost, ne práce.“

V Portugalsku existují stovky krojů. Takže jestli paní Pintová bude žít ještě třicet let a já také, dostanu ještě třicet děsivých panenek, které zavírají oči, když položíme krabičky, které jsou pro ně jako sarkofágy a lapače prachu.

Protože se paní Pintová u mě občas staví, nemohu panenky, které mi dává, schovat. Ale nechci je ve svém pokoji, a už vůbec je nemohu dát tam, kam si lidé chodí pro útěchu. Jsou příliš škaredé. Tak je „vystavuju“ na schodech, které vedou do mého pokoje. Schodiště je za prosklenými dveřmi. Je vidět z kuchyně. Když paní Pintová přijde na kávu, zkontroluje, jestli jsou na svém místě. V zimě, kdy je tma už v pět hodin odpoledne a když vidím jejich lesknoucí se černé oči a jejich šustivé kroje, představuju si, že otevřou svou rakev a podrazí mi nohy, abych spadla ze schodů.

Všimla jsem si, že na rozdíl od mnoha ostatních, paní Pintová a paní Degrangeová nikdy nemluví se svými manželi. Čistí potichu. Jako by s nimi přestaly mluvit už předtím, než zemřeli. Jako by to ticho pokračovalo. A už vůbec nikdy nepláčou. Už celé roky jsou jejich oči suché. Někdy se na sebe podívají a baví se o počasí, o dětech, vnoučatech a brzy dokonce, představte si to, o pravnoučatech.

Jednou jsem je viděla se smát. Jenom jedinkrát. Když paní Pintová vykládala, že se jí vnučka zeptala: „Babičko, a co jsou to Dušičky? Prázdniny?“

8

Ať je tvůj odpočinek stejně sladký, jako bylo tvoje srdce dobré.

22. listopadu 2016, modré nebe, deset stupňů, 16 hodin. Pohřeb Thierryho Teissiera (1960–2016). Mahagonová rakev. Žádný mramor. Hrob vyhloubený přímo do země. Osamělý.

Účastní se asi třicet lidí. Včetně Nona, Elvise, Pierra Lucchiniho a mě.

Asi patnáct kolegů Thierryho Teissiera z textilky přineslo svazek lilií: „Našemu milému kolegovi.“

Zaměstnankyně z onkologie v Mâconu jménem Claire drží v ruce kytici bílých růží.

Je tam nebožtíkova žena stejně jako jejich dvě děti, syn a dcera ve věku třicet a dvacet šest let. Na náhrobní tabulku nechali vyrýt: „Našemu otci.“

Žádná fotografie Thierryho Teissiera.

Na jiné tabulce: „Manželovi.“ Nad slovem „manžel“ je nakreslená malá pěnice.

Do země byl zapuštěn velký kříž z olivového dřeva.

Tři spolužáci ze základní školy čtou střídavě báseň od Jacquese Préverta.

Vesnice smutně poslouchá

zpěv umírajícího ptáka

Byl to jediný pták ve vesnici

a jediná kočka ve vsi

ho napůl sežrala

Pták přestává zpívat

kočka příst

a olizovat si čumák

A vesnice chystá ptáku

nádherný pohřeb

A kočka — je pozvána —

šlape za slaměnou rakvičkou

s mrtvým pěvcem

Nese ji dívenka

a usedavě pláče

Kdybych věděla že ti bude tak smutno

říká kočka

byla bych ho sežrala celého

A pak bych ti vyprávěla

jak jsem ho viděla vzlétnout

a letět až na kraj světa

tak daleko že se odsud

ještě nikdo nikdy nevrátil

Tvé hoře by se zmenšilo

cítila bys jenom lítost

Nic se nemá dělat polovičatě[1]

Než se rakev spustí do hrobu, vezme si slovo otec Cédric:

„Připomeňme si Ježíšova slova sestře právě zemřelého Lazara: „Já jsem vzkříšení i život: kdo věří ve mne, i kdyby umřel, bude žít.“

Claire položí kytici bílých růží ke kříži. Všichni odcházejí zároveň.

Toho muže jsem neznala. Ale z pohledů, jakými se dívali na jeho hrob, soudím, že to byl dobrý člověk.

1 Překlad Karel Sýs

9

Jeho krása, jeho mládí se usmívaly na svět, v němž žil. Pak mu z rukou vypadla kniha, z níž nic nepřečetl.

Na mém hřbitově jsou rozmístěny tisíce fotografií. Fotky černobílé, sépiově zbarvené, v živých nebo vybledlých barvách.

V den, kdy byly všechny tyto fotky udělány, nikdo z těch mužů, dětí, žen, kteří nevinně nastavili svou tvář objektivu, nemohli tušit, že tato chvíle je bude představovat na věčnost. Bylo to v den narozenin nebo rodinného setkání. Nedělní procházka v parku, svatební fotka, maturitní ples, Nový rok. Den, kdy byli trochu hezčí, den, kdy se všichni setkali, mimořádný den, kdy byli elegantnější. Nebo v uniformě, v oblečení na křest nebo na přijímání. V očích všech těch lidí, kteří se usmívají na svých hrobech, je tolik nevinnosti.

Často je den před pohřbem v novinách článek. Článek, který v několika větách shrnuje život nebožtíka. Stručně. Jeden život nezabere v místních novinách moc místa. Jen o trochu víc, byl-li to obchodník, lékař nebo fotbalový trenér.

Je důležité dávat fotky na hrob. Jinak je tam jen jméno. Smrt s sebou odnáší také tváře.

Nejhezčí pár na mém hřbitově je Anna Laveová, provdaná Dahanová (1914–1987) a Benjamin Dahan (1912–1992). Jsou na kolorované fotce v den jejich svatby ve třicátých letech. Dvě nádherné tváře se usmívají na fotografa. Ona je blondýnka zářivá jako slunce, s průsvitnou pletí, on s jemně řezaným obličejem, a jejich pohledy září jako hvězdné safíry. Dva úsměvy, které věnují věčnosti.

V lednu na hřbitově přetírám hadříkem fotky. Dělám to jen na hrobech, které jsou opuštěné nebo málo navštěvované. Hadříkem namočeným ve vodě s kapkou lihu. Stejně tak to dělám na tabulkách, ale s hadříkem namočeným do bílého octa.

Čištění mi zabere tak pět nebo šest týdnů. Když mi Nono, Gaston a Elvis chtějí pomoct, říkám ne. Že už udělali dost při celkové údržbě.

Neslyšela jsem ho přijít. To se často nestává. Kroky, které dělají lidé na štěrku v uličkách, slyším hned. Dokonce vím, jestli je to muž, žena nebo dítě. Ten, kdo se jen prochází, nebo ten, kdo sem chodí pravidelně. Ten se pak pohybuje neslyšně.

Právě čistím devět tváří rodiny Hesmeových — Étienne (1876–1915), Lorraine (1887–1928), Françoise (1949–2000), Gilles (1947–2002), Nathalie (1959–1970), Théo (1961–1993), Isabelle (1969–2001), Fabrice (1972–2003), Sébastien (1974–2011) — když ucítím pohled v zádech. Otočím se. Je proti světlu, hned ho nepoznám.

Podle hlasu, jakým pronese „Dobrý den“, pochopím, že to je on. A hned po jeho hlase, o dvě či tři vteřiny později, vůně skořice a vanilky. Nemyslela jsem si, že se vrátí. Je to už víc než dva měsíce, co zaklepal na moje dveře do ulice. Trochu mi buší srdce. Cítím, že mi šeptá: Podezíravost.

Od zmizení Filipa Dušičky se mi kvůli žádnému muži nerozbušilo srdce. Od Filipa Dušičky nemění svůj rytmus, jde přesně jako staré hodiny, které nedbale bručí.

Kromě Dušiček, kdy se rytmus zrychlí: mohu prodat až sto květináčů s chryzantémami a musím ukázat cestu mnoha příležitostným návštěvníkům, kteří zabloudili v uličkách. Ale dnes ráno, i když není Všech svatých, mi srdce buší. A to kvůli němu. Myslím, že mě můj strach prozradil.

Ještě mám hadr v ruce. Komisař pozoruje tváře, které právě leštím. Nesměle se usměje.

„To jsou lidé z vaší rodiny?“

„Ne. Starám se o hroby, nic víc.“

Nevím, jak uspořádat slova, která se mi honí hlavou, tak řeknu:

„V rodině Hesmeových umírají lidé mladí. Jako by měli alergii na život, nebo život nechce je.“

Přikývne, přitáhne si límec kabátu a usměje se:

„Je tady u vás pěkná zima.“

„To je jasné, že je tady větší zima než v Marseille.“

„Pojedete tam letos v létě?“

„Ano, jako každé léto. Mám tam dceru.“

„Žije v Marseille?“

„Ne, tak trochu cestuje všude.“

„Co dělá?“

„Je kouzelnice. Profesionální.“

Mladý kos se posadí na hrobku rodiny Hesmeových a z plna hrdla začne zpívat, jako by nás chtěl přerušit. Už se mi nechce leštit obličeje. Vyliju vodu z kbelíku na štěrk a uklidím hadry a líh. Když se skloním, dlouhý šedý kabát se rozevře a jsou vidět moje hezké karmínově rudé šaty s kytičkami. Vidím, že komisařovi to neunikne. Nedívá se na mě jako ostatní lidé. Je v něm něco jiného.

Abych odvedla jeho pozornost, připomenu mu, že aby mohl dát matčin popel do hrobu Gabriela Opatrného, bude muset požádat rodinu o povolení.

„To není třeba. Gabriel Opatrný před smrtí na radnici uvedl, že moje matka bude odpočívat s ním… Všechno připravili.“

Vypadá zmateně. Tře si špatně oholené tváře. Nevidím mu na ruce, má rukavice. Prohlíží si mě příliš dlouho.

„Byl bych rád, kdybyste něco zorganizovala v den, kdy uložím popel. Vlastně něco jako oslavu bez oslavy.“

Kos vzlétne. Vystrašila ho Eliane, která ke mně přiběhla a škemrá o pohlazení.

„Ale to já nedělám. Musíte se obrátit na Pierra Lucchiniho z pohřební služby Le Tourneurs du Val na ulici de la République.“

„Pohřební služba je na pohřby. Já jen chci, abyste mi pomohla s krátkým proslovem v den, kdy budu ukládat popel do hrobu toho chlápka. Nikdo tam nebude. Jen ona a já… Chtěl bych jí říct pár slov, která zůstanou mezi ní a mnou.“

Dřepne si a také pohladí Éliane. Dívá se na ni, když se mnou mluví.

„Viděl jsem ve vašich… záznamech, vlastně pohřebních denících, jak jim říkáte, že jste si opsala proslovy. Mohl bych si možná vypůjčit úryvky z některých… z cizích proslovů, abych napsal ten matčin.“

Prohrábne si rukou vlasy. Má víc šedivých vlasů než posledně. Je to možná proto, že je jiné světlo. Dnes je modré nebe, světlo je bílé. Když jsem tohoto muže viděla poprvé, bylo zataženo.

Paní Pintová projde kolem nás. Řekne: „Dobrý den, Violette“ a nedůvěřivě pozoruje komisaře. Když někdo neznámý projde v tomto kraji bránou, vraty, portálem, dívají se na něj nedůvěřivě.

„Ve čtyři hodiny mám pohřeb, stavte se u mě po sedmé večer. Napíšeme něco spolu.“

Vypadá, že se mu ulevilo. Že mu spadl kámen ze srdce. Z kapsy vytáhne krabičku cigaret, jednu si dá do pusy, ale nezapálí ji a zeptá se mě, kde je nejbližší hotel.

„Dvacet pět kilometrů. Jinak hned za kostelem uvidíte domek s červenými okenicemi. Bydlí tam paní Bréantová, pronajímá pokoj. Jen jeden pokoj, ale nikdy není obsazený.“

Už mě neposlouchá. Dívá se jinam. Ztratil se v myšlenkách. Pak se ke mně vrátí.

„Brancion-en-Chalon… Nestala se tady nějaká tragédie?“

„Tragédie jsou všude kolem vás, každá smrt je něčí tragédie.“

Vypadá, že pátrá v paměti, aniž by našel, co hledá. Vzdychne do dlaní a zašeptá: „Tak zatím“ a „Mockrát děkuju“. Odchází hlavní uličkou až k bráně. Zase jde úplně potichu.

Paní Pintová zase projde kolem mě s konvičkou pro vodu. Za ní jde Claire z onkologie v Mâconu a s růžemi v květináči míří k hrobu Thierryho Teissiera. Dohoním ji.

„Dobrý den, paní, chtěla bych tyto růže zasadit na hrob pana Teissiera.“

Zavolám do přístřešku na Nona. Hrobníci mají přístřešek, kde se převlékají, v poledne a večer se sprchují a perou si oblečení. Nono říká, že pach na jeho oblečení nemůže ulpět, ale že neexistuje žádný čisticí prostředek, který by zabránil, aby se mu neušpinila jeho palice uvnitř.

Zatímco Nono hloubí důlek, kam chce Claire zasadit růži, Elvis zpívá: Always on my mind, always on my mind… Nono přihodí trochu rašeliny a přidá tyčku, aby keř rostl rovně. Řekne Claire, že Thierryho znal a že to byl statečný chlap.

Claire mi chtěla dát peníze, abych občas zalila Thierryho růži. Řekla jsem jí, že ji budu zalévat, ale nikdy si nevezmu peníze. Že může peníze dát do kasičky ve tvaru slunéčka sedmitečného v mé kuchyni na ledničce a že tyto dary jsou na žrádlo pro zvířata, která žijí na hřbitově.

Řekla: „Dobře.“ Že obvykle to nikdy nedělá, že by chodila na pohřby pacientů z jejího oddělení. Že to bylo poprvé. Že Thierry Teissier byl velice milý, aby byl pohřben jen tak do země bez ničeho kolem. Že vybrala červenou růži kvůli tomu, co představuje, a že by chtěla, aby skrze ni Thierry žil dál. Dodala, že květiny mu budou dělat společnost.

Zavedla jsem ji k jednomu z nejpěknějších hrobů na hřbitově, k hrobu Julliette Montrachetové (1898–1962), na němž vyrostly různé rostliny a keře a jejich barvy a listí se spolu harmonicky doplňují, aniž by je někdo udržoval. Hrob zahrada. Jako by se náhoda a příroda přátelsky domluvily.

Claire řekla: „Ty květiny jsou tak trochu žebříkem k nebi.“ Také mi poděkovala. U mě vypila sklenici vody, do kasičky slunéčka vhodila několik bankovek a odešla.

10

Mluvit o tobě znamená nechat tě žít, mlčet by znamenalo zapomenout.

Filipa Dušičku jsem potkala 28. července 1985 v den, kdy zemřel velký scenárista Michel Audiard. Možná proto jsme si s Filipem Dušičkou nikdy neměli toho moc říct. Že naše rozhovory byly prázdné jako Tutanchamonovo EEG. Když mi řekl: „Vypijeme si tuhle skleničku u mě?“ hned jsem odpověděla: „Ano.“

Než jsem odešla z Tibourinu, cítila jsem na sobě pohledy ostatních dívek. Těch, které skoro vystály důlek ve frontě, která se za ním tvořila od chvíle, kdy se k nim otočil zády, aby se na mě mohl dívat. Když přestala hrát hudba, cítila jsem, jak mě jejich nalíčené oči a řasenka zabíjejí, proklínají mě, odsuzují mě k smrti.

Sotva jsem mu stačila říct ano, a už jsme seděli na jeho motorce s příliš velkou helmou na hlavě a jeho rukou na mém levém kolenu. Zavřela jsem oči. Začalo pršet. Na obličeji jsem cítila kapky vody.

Rodiče mu pronajali garsonku v centru Charleville-Mézières. Když jsme šli nahoru po schodech, schovávala jsem okousané nehty do rukávů.

Jakmile jsme vešli do bytu, beze slova se na mě vrhl. Já jsem také nic neříkala. Filip Dušička byl tak hezký, že mi doslova zavřel hubu. Jako když nám moje učitelka v páté třídě udělala přednášku o Picassovi a modrém období. Obrazy, které nám pravítkem ukazovala v knížce, mi také zavřely hubu, a já jsem se rozhodla, že zbytek mého života bude modrý.

Přespala jsem u něj, byla jsem bezstarostná z potěšení, které poskytl mému tělu. Poprvé se mi líbilo milovat se, nedělala jsem to výměnou za něco. Doufala jsem, že se to bude opakovat. A opakovali jsme to. Neodešla jsem, dál jsem u něj spala. Jeden den, dva dny, pak tři. Pak se všechno propojí. Dny plynou jeden za druhým. Jako vlak, u něhož v paměti nerozlišuji vagóny. Zbývá jen vzpomínka na cestu.

Filip Dušička ze mě udělal přemýšlivého člověka. Užaslé dítě, které se dívá na fotografii nějakého blonďáka s modrýma očima v časopise a říká si: Tento obrázek mi patří, mohu si ho dát do kapsy. Celé hodiny jsem ho hladila, moje ruka na něj pořád někde sahala. Říká se, že krása se nedá jíst jako salát, já jsem jeho krásu jedla jako předkrm, hlavní jídlo i zákusek. A kdyby byl nášup, dala bych si ho. On se nechal. Vypadalo to, že se mu líbím a moje pohyby také. Vlastnil mě, a to je jediná věc, která se počítá.

Zamilovala jsem se. Naštěstí jsem nikdy neměla rodinu, jinak bych ji také opustila. Filip Dušička se stal mým jediným zájmem. Soustředila jsem všechno, čím jsem byla a co jsem měla, na něj. Celou svou bytost na jediného člověka. Kdybych mohla žít v něm, uvnitř něj, neváhala bych.

Jednou ráno mi řekl: „Pojď sem bydlet.“ Nic jiného. Jen: „Pojď sem bydlet.“ Bez dovolení jsem odešla z domova, ještě jsem nebyla plnoletá. Přišla jsem k Filipu Dušičkovi s kufrem, kde jsem měla všechno, co mi patřilo. To znamená nic moc. Trochu oblečení a svou první panenku, Caroline. Když mi ji dali, mluvila („Dobrý den, mami, jmenuju se Caroline, pojď si se mnou hrát,“ pak se smála), ale baterky, zvlhlé obvody, stěhování, pěstounské rodiny, sociální péče, sociální pracovnice, to všechno jí také zavřelo hubu. Fotky třídy, čtyři dlouhohrající desky, dvě od Étienna Daho (Mythomane a La Notte, la Notte), jednu od Indochine (3) a jednu od Charlese Treneta (La Mer), pět alb Tintina (Modrý lotos, Šperky madam Castafiore, Žezlo krále Ottokara, Tintin a los Pícaros, Chrám slunce), pouzdro, které mi sloužilo během mé chabé školní docházky s podpisy všech lajdáků (Lolo, Sika, So, Stéph, Manon, Isa, Angelo).

Filip Dušička dal stranou pár svých věcí, aby uvolnil místo pro mé věci. Pak řekl:

„Ty jsi opravdu zvláštní holka.“

A já jsem odpověděla:

„Budeme se milovat?“

Neměla jsem chuť začínat s ním rozhovor. Nikdy jsem neměla chuť s ním začínat rozhovor.

11

Ukolébej ho do spánku svou nejkrásnější písní.

Ve sklenici s portským plave moucha. Položím ji na okenní parapet. Když ho zavírám, vidím komisaře, jak jde po ulici a kabát mu ozařují pouliční lampy. Cesta k hřbitovu je lemovaná stromy. Dole je kostel otce Cédrika. A za kostelem pár uliček v centru města. Komisař kráčí rychle. Vypadá, že je prokřehlý.

Chci být sama. Jako každý večer. S nikým nemluvit. Číst si, poslouchat rádio, dát si koupel. Zavřít okenice. Obléct si kimono z růžového hedvábí. Jen být v pohodě.

Když zamknu bránu, je čas jen můj. Jsem jeho jediným pánem. Je přepych být pánem svého času. Myslím, že je to jeden z největších přepychů, které si může lidská bytost dovolit.

Na sobě mám ještě zimu na létě, zatímco normálně v tuto dobu mívám na sobě léto. Trochu se na sebe zlobím, že jsem komisaři navrhla, aby se u mě stavil, že jsem mu nabídla svou pomoc.

Zaklepe na dveře jako poprvé. Éliane se nepohne. Už spí stočená do klubíčka v nesčetných dekách ve svém košíku.

Usměje se na mě, pozdraví dobrý večer. Zároveň s ním zavane dovnitř ostrá zima. Rychle zavřu dveře. Vytáhnu židli, aby se posadil. Nesvleče si kabát. To je dobré znamení. Znamená to, že nezůstane dlouho.

Na nic se ho neptám, vytáhnu křišťálovou sklenku a naliju mu portské — ročník 1983 —, které mi vozí José-Luis Fernandez. Když host vidí sbírku lahví ve skříni, kterou mám jako bar, vykulí černé oči. Jsou jich tam stovky. Slámová vína, whisky, likéry, pálenky, tvrdý alkohol.

„Neobchoduju s alkoholem, to jsou dárky. Lidé se mi bojí dávat kytky. Správkyni hřbitova se nedávají kytky, když je navíc prodávám. Květinářům se nedávají kytky. Kromě paní Pintové, která mi každý rok vozí vakuované panenky, ostatní mi dávají láhve nebo sklenice s marmeládou. Potřebovala bych několik životů, abych to všechno spořádala. Takže toho hodně rozdám hrobníkům.“

Sundá si rukavice a napije se portského.

„To, co teď pijete, je to nejlepší, co mám.“

„Je božské.“

Nevím proč, ale nikdy jsem si nepředstavovala, že by mohl vyslovit slovo „božské“ při popíjení mého portského. Kromě vlasů, které mu trčí do všech stran, nemá žádnou představivost. Také vypadá smutně stejně jako jeho oblečení.

Vezmu si papír na poznámky, posadím se naproti němu a poprosím ho, aby mi vyprávěl o matce. Chvíli vypadá, že přemýšlí, pak dostane nápad a odpoví:

„Byla blondýna. Přirozená.“

A pak už nic. Zase si začne prohlížet bílé zdi, jako by na nich byly pověšené obrazy mistrů. Chvílemi zvedne křišťálovou sklenku k ústům a malými doušky upíjí. Vidím, že si ji vychutnává. A jak pije, postupně se uvolňuje.

„Nikdy jsem neuměl proslovy. Myslím a mluvím jako policejní hlášení nebo občanský průkaz. Dokážu vám říct, jestli nějaká osoba měla nějakou jizvu, znamínko krásy, výrůstek… jestli kulhá, její velikost… Mrknutím oka poznám velikost, váhu, barvu očí, kůže, zvláštní znamení. Ale popsat to, co cítí… toho nejsem schopný. Jedině když něco skrývá…“

Dopil sklenku. Hned mu doliju a nakrájím pár plátků sýra, které naservíruju na porcelánový talíř.

„Na tajemství mám čich. Jsem jako čokl… Hned poznám pohyb, který člověka zradí. Vlastně jsem si to myslel… než jsem si přečetl matčinu poslední vůli.“

Moje portské působí na všechny stejně. Je to opravdové sérum pravdy.

„A vy? Vy nepijete?“

Naliju si slzu a přiťuknu si s ním.

„To je všechno, co pijete?“

„Jsem správkyně hřbitova, piju jen slzy… Mohli bychom mluvit o zájmech vaší matky. Když říkám ,zájmy‘, nemyslím nutně divadlo nebo bungee jumping. Jenom, jaká byla její oblíbená barva, místo, kde se ráda procházela, hudba, kterou poslouchala, filmy, na které se dívala, jestli měla kočky, psy, stromy, o které pečovala, jestli měla ráda déšť, vítr nebo slunce, které bylo její oblíbené roční období…“

Na dlouhou chvíli se odmlčí. Vypadá, jako by hledal slova, jako člověk na procházce, který zabloudil. Dopije skleničku a řekne:

„Měla ráda sníh a růže.“

A pak je to všechno. Nemá nic jiného, co by o ní řekl. Vypadá zahanbeně a zmateně. Jako by se přiznal, že má nějakou vzácnou nemoc. Nějakou, o níž neumí mluvit se svými blízkými.

Vstanu a zamířím ke skříni se svými sešity. Vezmu ten z roku 2015 a otevřu ho na první straně.

„To je proslov, který byl napsán 1. ledna 2015 pro Marii Géantovou. Její vnučka nemohla přijet na pohřeb, protože byla pracovně v zahraničí. Poslala mi ho a poprosila mě, abych ho přečetla na pohřbu. Myslím, že vám to pomůže. Vemte si sešit přečtěte si proslovy, udělejte si poznámky a zítra mi ho vrátíte.“

Hned se zvedne a sešit si dá pod paži. Je to poprvé, co bude sešit pryč.

„Děkuji, děkuji za všechno.“

„Spíte u paní Bréantové?“

„Ano.“

„Večeřel jste?“

„Něco mi udělala.“

„Zítra odjíždíte do Marseille?“

„Za svítání. Než odjedu, vrátím vám sešit.“

„Nechejte mi ho na za modrým stojanem na květiny.“

12

Spi, babičko, spi, náš radostný smích k tobě dolehne i v tom dalekém nebi.

Proslov pro Marii Géantovou

Neuměla chodit, běhala. Nevydržela na místě. Pobíhala. „Přestaň pobíhat“ znamená: „Posaď se konečně.“ A je to tady, konečně se posadila jednou provždy.

Chodila brzy spát a vstávala v pět hodin ráno. Jako první přicházela do obchodů, aby nemusela stát ve frontě. Z front měla hrůzu. V devět hodin už měla se svou síťovkou nakoupeno na celý den.

Zemřela v noci z 31. prosince na 1. ledna, ve sváteční den poté, co se za celý život nadřela. Doufám, že nemusela stát příliš dlouho ve frontě před branou ráje se všemi těmi pařmeny a oběťmi dopravních nehod.

Na prázdniny mi na mou žádost vždycky nachystala dvě pletací jehlice a klubko vlny. Nikdy jsem neupletla víc než deset řad. Jak roky ubíhaly, musela jsem nakonec uplést imaginární šálu, kterou mi uváže kolem krku, až se s ní setkám v ráji. Jestli si ten ráj zasloužím.

Do telefonu se hlásila: „Tady je bábinka,“ a smála se u toho.

Každý týden posílala svým dětem dopis. Dětem, které odešly daleko od ní. Psala, jak myslela.

Na každé narozeniny, svátek, Vánoce, Velikonoce posílala balíčky a šeky těm „kokosům“. Pro ni byly všechny děti „kokosy“.

Měla ráda pivo a víno.

Než rozkrojila chléb, udělala na něm křížek.

Říkala „Ježišmarja“. Často. Bylo to jako frázování. Jakási tečka, kterou dávala na konec vět.

Na kredenci měla pořád velké rádio, které hrálo celé dopoledne. Protože velmi brzy ovdověla, často jsem si myslela, že jí mužský moderátorův hlas dělá společnost.

V poledne přebrala štafetu televize. Aby přehlušila ticho. Šly tam všechny ty stupidní soutěže, dokud neusnula u Mladých a neklidných. Komentovala každou repliku hlavních postav, jako by existovaly ve skutečném životě.

Dva nebo tři roky předtím, než zakopla a musela ze svého bytu odejít do domova důchodců, jí ze sklepa ukradli vánoční řetězy a ozdoby. S pláčem mi telefonovala, jako by jí ukradli všechny Vánoce v životě.

Často zpívala. Velice často. Dokonce i na sklonku života říkala: „Chce se mi zpívat.“ Také říkala: „Chce se mi umřít.“

Každou neděli chodila na mši.

Nic nevyhazovala. Hlavně ne zbytky jídla. Ohřívala je a jedla je. Někdy z toho až onemocněla, když jedla pořád dokola stejnou věc, až ji dojedla. Ale raději zvracela, než by vyhodila do popelnice patku chleba. Byl to zvyk z války.

Kupovala hořčici ve skleničkách s obrázky, které schovávala pro svá vnoučata — kokosy —, až k ní přijedou na prázdniny.

Vždycky měla nějaké dobré jídlo, které připravovala na sporáku v litinovém hrnci. Každý týden vařila kuře s rýží. A schovávala kuřecí vývar na večer. V kuchyni mívala v pánvi dvě tři cibule nebo trochu omáčky, nad kterou se sbíhaly sliny.

Vždycky bydlela v nájmu. Nikdy nebyla majitelkou bytu. Jediné místo, které jí patřilo, je rodinná hrobka.

Když věděla, že přijedeme na prázdniny, vyhlížela nás z okna kuchyně. Sledovala auta, která parkovala na malém parkovišti dole. Přes okno jsme viděli její bílé vlasy. Sotva jsme dojeli, hned říkala: „Kdy zase přijedete za svou bábinkou?“ Jako by chtěla, abychom hned odjeli.

Poslední roky nás už nečekala. Když jsme se nešťastnou náhodou o pět minut opozdili s příchodem do domova důchodců, abychom ji vzali na oběd do restaurace, našli jsme ji v jídelně s ostatními staříky.

Spala se síťkou na hlavě, aby si nerozcuchala vlny.

Každé ráno pila vlažnou vodu s vymačkaným citrónem.

Na posteli měla červený přehoz.

Za války si dopisovala s mým dědečkem Lucienem. Když se vrátil z Buchenwaldu, nepoznala ho. Na nočním stolku měla Lucienovu fotku. Pak jsme jí fotku přinesli do domova důchodců.

Strašně ráda jsem si oblékala její nylonové kombiné. Protože si všechno objednávala poštou, dostávala spoustu dárků, různé tretky. Když jsem k ní přijela, prosila jsem ji, jestli bych se mohla hrabat v její skříni. Říkala mi: „Ale ano, jdi na to.“ A já jsem celé hodiny prohrabávala. Našla jsem tam misály, krémy Yves Rocher, povlečení, cínové vojáčky, klubka vlny, šaty, šátky, brože, porcelánové panenky.

Měla drsnou kůži na rukou.

Několikrát jsem jí natočila vlasy na natáčky.

Protože šetřila, nenechávala téct vodu, když umývala nádobí.

Na sklonku života říkala: „Co jsem komu udělala, že jsem tady?“ Mluvila o domově důchodců.

Její malý byt jsem začala opouštět, když mi bylo sedmnáct let, a chodila jsem spát k tetě, která bydlela tři sta metrů od ní. Byl to pěkný byt nad velkou kavárnou a kinem, kam chodili mladí, se stolním fotbalem, videohrami a zmrzlinou. Přesto jsem chodila jíst k bábince, ale raději jsem spala u tety kvůli cigaretám, které jsme tajně kouřili, celodennímu kinu a baru.

U tety jsem potkávala paní Fèveovou, milou paní, která tam uklízela a žehlila. A jednou jsem natrefila tváří v tvář na babičku, jak vysává v pokojích. Zastupovala paní Fèveovou, která byla na dovolené nebo nemocná. To se někdy stávalo. Tak mi to řekli.

V den její smrti jsem kvůli „tomu“ nemohla spát. Kvůli tomu neklidu, který v té chvíli mezi námi byl. Kdy jsem se smíchem otevřela dveře a narazila jsem na babičku, která uklízela. Hrbila se nad vysavačem, aby na konci měsíce vyšla. Snažila jsem si vzpomenout, co mi tehdy řekli. Kvůli tomu jsem nemohla spát. Pořád dokola jsem si tu scénu přehrávala, scénu, na kterou jsem úplně zapomněla až do dne, kdy zemřela. Celou noc jsem otvírala ty dveře a za nimi jsem ji viděla, jak uklízí u druhých. Celou noc jsem se smála s bratranci a s ní, jak vysává.

Příště až ji uvidím, se jí zeptám: „Bábinko, pamatuješ si na den, kdy jsem tě viděla, jak uklízíš u tety?“ Určitě pokrčí rameny a odpoví mi: „A kokosy se mají dobře?“

13

Vzpomínka na nepřítomné je v paměti těch, kteří žijí, silnější než smrt.

Právě jsem našla sešit z roku 2015 za modrým květinovým stolkem. Na zadní stranu prospektu nějakého sportovního sálu v osmém okrsku v Marseille komisař načmáral: „Mockrát děkuji. Zavolám vám.“ Na prospektu je fotka usmívající se dívky. Její tělo snů je na kolenou potrhané.

Není tam napsané nic jiného, žádný komentář k proslovu pro Marii Géantovou, ani slovo o jeho matce. Říkám si, jestli je daleko od Marseille. Jestli už dorazil. V kolik hodin se vydal na cestu? Žije u moře? Dívá se na něj nebo už mu nevěnuje pozornost? Jako lidé, kteří spolu žijí tak dlouho, že jsou od sebe vlastně odloučení.

Nono a Elvis přicházejí ve chvíli, kdy odemykám bránu. Zavolají na mě „Ahoj Violette!“ Zaparkují městskou dodávku na hlavní uličce a jdou se do přístřešku obléct. Slyším jejich smích až do vedlejších uliček, jimiž procházím, abych se přesvědčila, že je všechno v pořádku. Že jsou všichni na svém místě.

O nohy se mi přijdou třít kočky. Právě teď jich na hřbitově žije jedenáct. Pět z nich patřilo zesnulým, nebo aspoň se mi zdá, že se objevily v den pohřbu Charlotte Boivinové (1954–2010), Oliviera Feige (1965–2012), Virginie Teyssandierové (1928–2004), Bertranda Witmana (1947–2003) a Florence Lerouxové (1931–2009). Charlotte je bílá, Olivier je černý, Virginie je pouliční směska, Bertrand je šedý a Florence (to je kocour) má bílé, černé a hnědé skvrny. Dalších šest přišlo časem. Chodí a přicházejí. Protože lidé vědí, že na hřbitově jsou kočky krmené a vykastrované, často je opustí nebo hodí přes zeď.

Elvis je postupně přejmenovává podle toho, jak se mu zdají. Je tam Spanish Eyes, Kentucky Rain, Moody Blue, Love Me, Tutti Frutti a My Way. My Way někdo odložil na mou rohožku v krabici od pánských bot velikosti 43.

Když Nono vidí přijít novou kočku na hřbitov, na rovinu jí řekne: „Upozorňuju tě, že specialitou hoteliérky je nechat ti ufiknout koule.“ Ale to kočkám nezabrání, aby se u mě držely.

Nono jim vyrobil v mých dveřích průlez, aby, když chtějí, mohly jít dovnitř. Ale většina jich proklouzne do hřbitovních kaplí. Mají svoje zvyky a svoje výsady. Kromě My Way a Florence, které jsou pořád stočené do klubíčka někde v mém pokoji, ostatní jdou se mnou až ke dveřím, ale nejdou dovnitř. Jako by uvnitř byl pořád Filip Dušička. Vidí snad jeho ducha? Říká se, že kočky mluví s dušemi. Filip Dušička neměl rád zvířata. Já jsem je milovala od útlého dětství, i když moje dětství bylo vždycky tvrdé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyměnit vodu květinám.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.