Síla viru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Riebauerová, Petr Smejkal

Síla viru – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

To první setkání si doteď přesně pamatuju. Byl květen roku 2020 a všichni jsme prožívali divnou dobu, o jejíž pomíjivosti jsme byli skálopevně přesvědčeni. „Měli bychom tu knihu napsat tak, aby nejpozději do roka vyšla. Dokud si lidé ještě budou pamatovat, že nějaká epidemie byla.“ Na tom jsme se s Petrem Smejkalem shodli takřka okamžitě. Ani jeden z nás si nepřipouštěl, že se téměř rok nato ocitneme na jejím samém vrcholu a spolu s knihou bude finišovat (jak všichni pevně doufáme) i tahle celosvětová patálie.

Abyste rozuměli, tohle neměla být a ve své podstatě ani není kniha o koronavirové epidemii, jakkoli se celkem přirozeně stala i její kronikou. Je o mnoha dalších virech a bakteriích, těch zlých, ale i těch hodných, o superpřenašečce zvané Tyfová Mary, o tom, kde se vzala španělská chřipka, kam zmizel AIDS a proč je klesající účinnost antibiotik přinejmenším stejně zrádná jako nějaký dříve neškodný koronavirus.

Je o tom, proč právě infekce jsou na rozdíl od řady jiných nemocí s to paralyzovat život společnosti a zasáhnout ji zcela nepřipravenou, z půlky vyděšenou a z půlky popírající.

Je o tajemství imunity, nenahraditelnosti pohybu a roli stresu v našem životě, o lékařských omylech pramenících z pocitu vlastní neomylnosti i o medicínských zázracích. A taky o tom, co důležitého prozradila pandemie o zdravotnictví, nejen o tom českém, a o nás samotných.

Je samozřejmě i o životě Petra Smejkala – muže, který se tak dlouho hledal, až byl slovy klasika vším a vším byl rád. Sportovcem i bohémem, diplomatem i doktorem, vojákem Hradní stráže i ochotnickým hercem, průvodcem turistů i členem zahraničních misí, Čechem i Američanem.

A zatímco loni v květnu byl Petr Smejkal jen poměrně málo známým infektologem pražského Institutu klinické a experimentální medicíny, jehož popularita teprve začala zvolna stoupat, na konci našich vzájemných schůzek jsem už měla co do činění s mužem, který se jen tak tak nestal ministrem, ale tomu, aby se tak trochu proti své vůli stal „novou tváří“ boje s koronavirem, už neunikl.

Následující stránky jsou pohledem jak do zákulisí české bitvy s nákazou, tak do ohnivé a místy i zuřivé duše epidemiologa, který dobře ví a taky přiznává, že se na svět dívá ze svého úhlu pohledu, ale zároveň je přesvědčen, že pravda není „někde uprostřed“, ale tam, kde opravdu je, podložena fakty a upřímnou snahou o její nalezení.

První skutečně pracovní schůzku jsme si domluvili v jeho oblíbené Mlýnské kavárně na Kampě začátkem září. Tehdy už šlo znovu do tuhého, ale jen málokdo si to připouštěl. Přišla jsem dřív a obsadila místo u stolku vedle zaplněného baru. Petr Smejkal dorazil ze služby v pražské nemocnici Na Bulovce, s rouškou na obličeji vypadal jako exot, který na tohle bohémské místo nepatří. Nějaký pan Důležitý? Pan Pozér, který předstírá vážnost situace? blesklo mi hlavou. „Martino, tohle se mi moc nelíbí, jsem z toho dost nesvůj.“ Pokrčila jsem rameny, přemístila dva půllitry do prázdného rohu lokálu a poslouchala, jak si všichni zahrávají a jak by nám mohlo být lépe, kdyby si nejen tenhle majitel hospody a nejen hospody ohlídal elementární pravidla, jako jsou rozestupy mezi hosty a tak dále. A začalo mi docházet, že nás možná nečeká žádná legrace. Domluvili jsme si další schůzku v klidnějším terénu, vypili naše první a taky poslední společné pivo a vypadli.

V čem se Petr Smejkal zmýlil a v čem ne, na co z jeho slov postupně došlo a co bylo jen malování čerta na zeď, to už záleží na posouzení toho, kdo knihu čte. A taky na tom, v jaké době. Z mého pohledu se toho vyplnilo celkem dost. Teď je začátek dubna roku 2021, křišťálovou kouli ani jeden z nás nevlastnil, stejně jako patent na rozum, ale snad jsme se ptali a odpovídali poctivě.

Obklopeni korónou

Zatmění Slunce 21. 8. 2017

(foto Wikimedia Commons a Shutterstock, koláž)

20. září 2020

Scházíme se v pražské kavárně Slavia na Národní třídě. Kavárna je nezvykle poloprázdná, stejně jako ulice za okny a Národní divadlo za rohem. Město si líže rány způsobené odlivem turistů a zatím jen kdesi hluboko v podvědomí očekává další úder.

Po relativně klidném létě překročily denní přírůstky lidí nakažených koronavirem v zemi dva tisíce a některé okresy se na mapě zobrazující míru rizika nákazy, zvané semafor, vůbec poprvé zbarvily do červena. Červená označuje zónu, v níž je riziko šíření viru nejvyšší.

Zatímco ještě koncem srpna Světová zdravotnická organizace uvedla, že pandemie s výjimkou Indie slábne a už není tak smrtící, v Česku dál rekordně přibývá infikovaných. Je mezi nimi i hlavní hygienička Jarmila Rážová a šéf zdravotnické statistiky Ladislav Dušek. „Měl jsem respirátor, držel rozestup a v místnosti byly vysoké stropy,“ vysvětloval Andrej Babiš, proč po jednání s hygieničkou neskončil v karanténě, ačkoli ostatním lidem se v případě kontaktu s pozitivním člověkem okamžitě nařizuje.

Ministr zdravotnictví Adam Vojtěch v roli posla špatných zpráv už v půli srpna avizoval, že roušky se vrátí do všech vnitřních prostor včetně škol. Jeho slova vyvolala mezi lidmi obrovskou nevoli a vzápětí i hněv premiéra. „Jsem trochu v šoku z toho, co vypadlo z ministerstva zdravotnictví,“ opřel se Andrej Babiš do svého podřízeného. „Vůbec se mi to nelíbí. Používám selský rozum a plno věcí mi hlava nebere.“ A bylo po rouškách. S odstupem času bude právě tento okamžik považován za počátek nezvládnutého zápasu s epidemií.

Jenže v době, kdy premiér veřejně již po několikáté ponižuje svého ministra, zbývá jen pár dní do krajských voleb, a tak je potřeba všechny kroky pečlivě měřit i pohledem možných politických zisků a ztrát. Éterem se šíří zvěsti, že nový lockdown, tedy nějaká forma uzavření země, je na spadnutí, ale dojde k němu právě až po volbách. Opozice mluví o „cirkusu, amatérismu, populismu, neuvěřitelném chaosu a šarádě“.

„Co jsme v létě dělali?“ ptá se Petr Smejkal. „To já nevím,“ namítám, „to vy víte líp než já.“ „Já to taky nevím. Mám dost pochybností i o mnoha lidech, kteří sedí v expertních skupinách, jež radí politikům. Protože to není jenom zodpovědnost politiků, kteří neposlouchali. Je to taky zodpovědnost lidí, kteří radili. Radili špatně.“

Epidemiologická situace houstne, volby – nevolby. A tak vláda chtě nechtě přece jen zasahuje a ze všeho nejdříve zakazuje vnitřní hromadné akce, na kterých by stálo více než deset lidí. Ani v restauracích a barech nově nesmí být víc lidí, než kolik je v nich míst k sezení. Nová pravidla boje s epidemií se rodí za pochodu a sociálními sítěmi se šíří vtipy zakazující vstávat při státní hymně.

Babišovo jarní heslo „best in covid“ expirovalo.

...

Měl jste nějaké přání nebo předsevzetí do roku 2020?

Měl a celou řadu. Například, že začnu dělat infektologická konzilia u nás v IKEMu. Že budu hrát malé ochotnické divadlo u nás na Kampě, kde bydlím. Že začnu zase mnohem víc jezdit do Ameriky. Že budu mít děti…

A jak to dopadlo?

Nijak. Do Ameriky jsem nejezdil, děti stále nemám, divadlo se nehraje a konzilia v IKEMu taky nedělám, protože dělám jenom covid.

Podobný osud stihl předsevzetí mnoha dalších lidí a zhatil jejich plány. Vybavíte si ještě okamžik, kdy jste poprvé vzal tento virus na vědomí?

Ano a docela přesně. Někdy v lednu jsem o něm četl. Ale skutečná rána kladivem, abych to trefně popsal, přišla 28. února v neděli ráno. Ležel jsem v posteli a najednou vylezla čísla z Itálie. Ze sobotních pěti případů bylo najednou nedělních tři sta.

Kde vylezla?

Na webu ECDC, European Centre for Disease Prevention and Control. Evropské centrum pro prevenci a kontrolu infekcí je můj zdroj, sem si chodím pro data o infekcích. Informace tohoto typu opravdu nečerpám z novin.

Co se vám v té chvíli honilo hlavou?

Nejdřív jsem se to snažil bagatelizovat. „No jo, ti Italové, zejtra to bude zase pět.“ Všichni podléháme nějaké generalizaci. Počkal jsem den. A postupně mi začalo docházet, že tohle nemůže zůstat jenom v Itálii. U Číny jsem si to ještě myslel, u Itálie už ne. Tehdy mě také poprvé napadlo, že z toho může být pandemie. Ale ani tehdy bych si nepomyslel, že to bude až takhle velké.

Kdy vám to došlo?

Řekněme někdy na konci února, když bylo zjevné, že i Italům se nákaza vymkla z rukou a nechali ji nekontrolovaně rozjet.

Na konci února – to jsme ještě všichni žili normálně. Ostatně, o koronaviru, který se stal patrně nejpoužívanějším slovem roku, většina z nás nikdy předtím neslyšela. Můj počítač ho dokonce ještě nyní ignoruje a podtrhává jako neznámé slovo. Kde se vlastně vzal?

Není to nic nového. Koronavirus, respektive koronaviry, protože ono jich je několik skupin, je jeden z mnoha respiračních virů, které nás obtěžují každou podzimní, zimní a raně jarní sezónu. Je to takzvaný RNA virus, jehož rezervoárem pravděpodobně kdysi byla zvířata a který s námi žije už dlouhá léta.

To znamená, že i já jsem určitě koronavirovou infekci někdy prodělala?

Pravděpodobně. Je to především typická infekce dětí, zejména v zimních měsících. Lékaři ho ani netestují, proč by se taky zatěžovali lehkou respirační nákazou s rýmou, kašlem a slabou horečkou – něčím, co tu a tam chytneme všichni a k lékaři s tím běžně nechodíme. Děti už vůbec ne, ty onemocní a velmi rychle se uzdraví. Já osobně jsem na koronaviry nikdy nikoho netestoval. Virů jsou stovky tisíc, většinou na ně neexistuje účinná léčba, jež by byla srovnatelná s antibiotiky ničícími bakterie, takže nás lékaře přesná diagnóza upřímně ani moc nezajímá. Léčíme jen příznaky klasickou trojkombinací postel – čaj – paralen. Obecně se má za to, že až třetina lehkých zimních infekcí je způsobena koronaviry, a to už po dlouhá desetiletí.

Jen dvakrát během nich způsobily tyto viry epidemii. V roce 2002 vypukla epidemie SARS (Severe Acute Respiratory Syndrome, těžký akutní respirační syndrom). Umíralo přes deset procent nemocných, lidem rychle selhávaly plíce a končili na ventilátorech. O deset let později zasáhla Arabský poloostrov epidemie MERS (Middle East Respiratory Syndrome). Obecně ale naprostá většina velkých epidemií a pandemií, podobně jako současný koronavirus, přišla z jihovýchodní Asie. Odtud také pochází většina mutací virů.

Proč právě odtud? Po zkušenostech s AIDS či ebolou jsme se báli spíš toho, co se vynoří z afrických pralesů.

Protože právě v této oblasti žije člověk coby přenašeč viru v nejtěsnějším kontaktu s jeho rezervoárem, což jsou u chřipky ptáci a u koronaviru zase netopýři. K nákaze pak často dochází ještě skrze jiná zvířata, prasata či jezevce, která slouží jako příhodné místo pro setkávání a následnou mixáž virů.

Taková virová Sodoma a Gomora.

Tak nějak. Kdo z nás byl v Asii, ví, že na tamních trzích prodávají úplně všechno a lidi žijí blízko vedle sebe. Proto ani nevěřím, že jde o uměle vytvořený virus. Asie, zvláště Čína a jihovýchod kontinentu, vždycky byla místem, kde velké epidemie a pandemie přirozeně a prapůvodně začínaly.

Je rizikový pouze přímý kontakt se zvířetem, nebo bychom maso ideálně vůbec neměli jíst, pokud si nejsme jisti hygienickými podmínkami jeho zdroje?

Neměli bychom konzumovat takové maso tepelně neupravené, byť na některé viry ani tepelná úprava nestačí. Ale problémem není ani tak konzumace, jako skutečnost, že trhy v Asii nejsou pod kontrolou. Hygienická pravidla tam neexistují. I my jsme si u nás prošli dlouhou cestou, vzpomeňte si, kolik tu bylo v 80. letech salmonelózy, a teď je jí minimálně i proto, že jsme spolu se vstupem do Evropské unie velmi zpřísnili hygienická nařízení. A čím dál jdete na východ, tím jsou ta pravidla rozvolněnější. S asijskými trhy je bezpodmínečně nutné něco udělat. Bohužel svět nemůže dost dobře vnucovat jednotlivým státům, jaká mají mít hygienická nařízení. Takže zatím nezbývá než se mít na pozoru.

SARS, už jen kvůli tomu názvu, byl podobně strašidelný jako například AIDS. Chvíli plnil titulky novin, ale záhy zmizel. Čím se ho podařilo zastavit?

To je zajímavý příběh, v němž sehrál velkou úlohu ten, kdo si nákazy všiml, a nakonec jí sám padl za oběť. Italský lékař Carlo Urbani, prezident italské sekce Lékařů bez hranic, který pracoval pro Světovou zdravotnickou organizaci. Ohniskem infekce byl tehdy hotel Metropole v Hongkongu, v němž se nakazilo několik málo lidí a z nich jen pár nemoc rozšířilo do západního světa. Konkrétně do kanadského Toronta, kde vypukl outbreak čili lokální epidemie s vysokou smrtností. Avšak nebýt doktora Urbaniho, následky mohly být mnohem dramatičtější.

Urbani v té době pracoval v nemocnici v Hanoji a právě sem koncem února roku 2003 přivezli jednoho z nemocných – amerického obchodníka Johnnyho Chena, který při letu z Hongkongu do Šanghaje dostal horečku a ztěžka dýchal. Let odklonili do Hanoje a muže rychle předali lékařům. Všichni pomýšleli na chřipku – s výjimkou doktora Urbaniho, kterému se nezdály klinické příznaky. Bylo mu divné, že muž vážně onemocněl až týden poté, co dostal akutní průjem a horečku. Po týdnu sledování byl pacient bez jasné diagnózy převezen zpět do Hongkongu, ale tím hanojská anabáze neskončila. V nemocnici, kde se léčil, onemocněli s podobnými příznaky další pacienti a zdravotníci. Dohromady Johnny Chen nakazil nejméně osmatřicet lidí včetně svého lékaře. Právě Urbanimu jako prvnímu ona souvislost mezi „záhadnou“ nemocí obchodníka Chena a nákazou dalších lidí došla, a tak celou nemocnici v Hanoji nechal okamžitě izolovat. Později na SARS zemřel, ale to, že se nákazu podařilo zastavit, byla jeho zásluha. Podobně zafungoval i systém v kanadském Torontu. Včasné a rychlé trasování a testování – to je první a základní pravidlo krocení každé epidemie.

Ale je tu ještě jedna, na první pohled poněkud paradoxní příčina, proč SARS nenabyl pandemických rozměrů: měl větší smrtnost. Ti, kteří se nakazili, byli opravdu vážně nemocní a všichni dříve či později vyžadovali hospitalizaci. To znamená, že se tolik nerozprchli po světě a nepřenášeli nemoc dál. Nebyli mezi nimi oni asymptomatičtí přenašeči jako u covidu, kteří dva dny před onemocněním nepociťují žádné příznaky, a tak nemoc nevědomky všude možně roznesou. Právě takhle se ten současný nový typ koronaviru dostal do celého světa. SARS, protože se ho podařilo ohraničit, utichl a zmizel.

Takže vysoká smrtnost paradoxně pomáhá a činí virus méně globálně nebezpečným?

Přesně tak. Vezměte si ebolu. Ta by nás všechny zničila, kdyby v ohnisku nákazy nezpůsobovala padesátiprocentní smrtnost a kdyby nemocní lidé nezemřeli dřív, než ji stačili někam roznést. Ebola zůstává v místě, kterému se odborně říká endemická oblast. A ten, kdo chytne virus eboly, většinou také onemocní. Snadno ho tedy identifikujete a izolujete.

U nového typu koronaviru naopak existují lidé, kteří neonemocní nikdy. Nebo mají tak lehký průběh, že ho ani za žádný příznak nemoci nepovažují. Jsou třeba jen lehce unavení. Přesto nemoc roznášejí. Nic takového u „smrtících virů“, jak my říkáme, není.

Koronavirus je zjevně chytrý a rafinovaný. Je i svým způsobem hezký, jeho tvar připomíná korónu, tedy takové to zářící okolí Slunce pozorovatelné při zatmění. Odtud ostatně pochází i jeho název. Možná je to trochu nejapná otázka, ale – jak se vám líbí?

Je krásný. Z estetického hlediska nemám námitek. Už jsem viděl v jeho tvaru prodávat dortíky. Jednou určitě bude na tričkách. „I’ve survived“ – „Přežil jsem“ nebo něco takového, to se možná bude i prodávat. Teď myslím, že by si to jen tak někdo nekoupil. Jak říká jeden z hrdinů Woodyho Allena: komedie je tragédie plus čas.

Co se stalo, že se ten virus chová tak, jak se chová?

Důvodů, proč teď vyvolal pandemii, je hned několik. Předně je to úplně nový virus, takže proti němu nemáme vytvořené žádné protilátky. Naše imunita je nulová. Je to sice stále koronavirus, ale je to úplně jiný koronavirus.

Za druhé je velmi nakažlivý. Jeden člověk bez příznaků, je-li to takzvaný superpřenašeč neboli superspreader, je schopný za den nakazit sto lidí, s nimiž byl v užším kontaktu než na dva metry. Víc nakažlivé jsou snad jen neštovice, spalničky, příušnice a z bakteriálních nemocí se tomu trochu blíží tuberkulóza.

My teď od sebe sedíme asi metr. Ruku jsme si nepodali, ale pijeme kávu a roušky nemáme. Budeme spolu takhle sedět hodinu, možná dvě. Je-li někdo z nás dvou nic netušící přenašeč, jaká je pravděpodobnost, že se vzájemně nakazíme?

Dobrá otázka. Řekněme, že ho mám já, ostatně pracuju v rizikovém prostředí nemocnice. Záleží především na čtyřech faktorech. Na vzájemné vzdálenosti, na době společného pobytu, na mé virové náloži a na tom, jakou máte imunitu. Jestliže jsem úplně na začátku procesu, řekněme čtyři dny předtím, než se u mě objeví příznaky, mohu mít tak malou virovou nálož, že i přesto, že tu na vás chtě nechtě prskám, dostanete ode mě velmi málo viru. Pravděpodobnost, že nějaký ten virus vdechnete, je téměř stoprocentní, ale pravděpodobnost, že onemocníte nebo se stanete přenašečem, už je kromě dávky dána také tím, jakou máte sama imunitu. Těch faktorů je opravdu víc.

Chápu. Ale čistě statisticky, v rámci nějakého matematického modelu?

Kdybych byl nemocný nebo byl takzvaný superpřenašeč – navenek zdravý, ale s vysokou virovou náloží – a mluvili jsme takhle hodinu, tak ta pravděpodobnost je významně nad sedmdesát procent.

Předpokládejme, že nejste superpřenašeč a nemocný také nejste, protože to byste tu se mnou asi neseděl, ale prostě v sobě máte virus.

Je tu jedna zrada – pokud onemocním za dva dny, tak přesně v tuto chvíli jsem nejvíc infekční, aniž to kdokoli z nás tuší. Jinak je pravděpodobnost, že si virus z této kavárny odnesete, poměrně malá. Problém je v tom, že vy nikdy nemůžete vědět, zda jsem nebo nejsem superpřenašeč, jak velkou mám v sobě dávku viru, zda neonemocním za ty dva dny a v jaké kondici je zrovna vaše imunita. Takže opravdu vám nemohu nic slíbit. Je to ruská ruleta.

Pojďme ještě k tomu, kde se tento virus vzal. Z Asie, z trhů, možná z netopýra, ale proč tak najednou? Došlo k nějaké zásadní mutaci?

Ano, přesně tak. Ve viru se musí něco změnit, aby se začal chovat jinak. Zůstává koronavirem, oním klasickým RNA virem, ale struktura jeho RNA se změnila natolik, že se rychleji přenáší a způsobuje konkrétně toto nové onemocnění s těmito konkrétními příznaky, jež připomínají chřipku, ale mívají častěji fatální průběh a končí selháním srdce a plic. Nepochybně tedy došlo k velké mutaci. Abych vám to řekl úplně názorně: nějaký netopýr nebo kaloň měl virus. Předal ho praseti. Virus v praseti zmutoval a přeskočil na člověka. Nebo člověk přímo snědl netopýra, případně se otřel o netopýra na trhu – mimochodem nebezpečný může být i netopýří trus, takzvané guáno – a došlo k podobné mutaci. Těžko říci.

Jeden člověk?

Jasně. Jeden stačí. Stejně jako v případě epidemie eboly v roce 2014 v západoafrické Guineji, kde nemoc zřejmě rozneslo dvouleté batole, které se nakazilo od netopýrů v dutém stromě.

Proč se tohle stalo zrovna v roce 2019 a nikdy předtím? Nevím, zda je tu nějaká paralela…

Paralel je celá řada. Byla tu asijská chřipka v roce 1957, hongkongská v roce 1968 a především mexická prasečí v roce 2009. Ta byla oproti původním obavám nakonec docela mírná, ale i tak měla celosvětově 300 tisíc obětí a osmdesát procent jich bylo mladších 65 let. Počet zemřelých byl srovnatelný s epidemií chřipky, ale jejich věk byl daleko nižší.

To, co jsem tu vyjmenoval, byly chřipkové viry. Teď jsou to koronaviry. MERS, onen Middle East Respiratory Syndrome, se mezi lidi rozšířil z netopýrů přes velbloudy jednohrbé. Jeho smrtnost byla ještě větší – třicet až čtyřicet procent nemocných zemřelo, takže mu někteří přezdívali „SARS nacpaný steroidy“. Dostal se i do Evropy, kde pozabíjel pár lidí a rychle vyhasl. V historii se tedy stalo už mnohokrát, že něco nebezpečného zmutovalo a rozšířilo se. A velmi pravděpodobně se to v následujících, tipnu si, třiceti nebo čtyřiceti letech opět stane.

Ale situaci, jaká je tady teď, jsme asi my dva nezažili.

Pozor, zažili jsme mexickou chřipku v roce 2009. Respektive já osobně ne, ale kolegové z jednotky intenzivní péče mi vyprávěli, že přijímali a dávali na ventilátor mladé lidi a těhotné ženy v respiračním selhání a že takovou chřipku nepamatují. Ono se řekne „chřipka, no a co, tak budu chvíli smrkat.“ Tohle byla ostrá chřipka. Nic, co chcete, aby se vám opakovalo každý rok.

Nic z toho ale takovým kobercovým náletem nezasáhlo naše normální životy. Covid-19 ano.

To je pravda. Jenže na chřipku tu byla očkovací látka. Ano, takto globální, rozsáhlou a dlouho trvající pandemii respiračního viru jsme nezažili od španělské chřipky, tedy od roku 1918. Ale zažili jsme, když začínal AIDS ve Spojených státech. Tahle nemoc také usmrtila hodně lidí, a než se zjistilo, o co přesně jde, způsobila velkou paniku.

Pamatuju si ji velmi dobře. Ale opět, ani AIDS nezasáhl do našich životů natolik, že bychom museli vypnout zemi. Proč?

Protože koronavirus se přenáší vzduchem, nikoli krví, a je tedy násobně nakažlivější. A protože se ve velké většině případů šíří naprosto nepozorovaně, neboť jej velmi často přenášejí lidé, kteří žádné příznaky nemají, takže o nich ani nevíte.

Ale zdaleka není tak nebezpečný jako některé jiné viry, při vší úctě ke všem těm tisícům zemřelých. Proč tedy vypínáme celou zemi?

Tak pozor, je velmi nebezpečný. Zemi vypínáme proto, že virus při takovéto nakažlivosti dokáže velkým počtem nemocných paralyzovat zdravotnický systém. Zdaleka ne všichni, kteří jsou pozitivní, skutečně onemocní, to je pravda. A těch, kteří onemocní natolik vážně, že musí do nemocnice, je taky jen zlomek. Ale i tento zlomek dokáže zahltit nemocnice natolik, že vyřadí zdravotnictví z běžného provozu, takže lidé budou umírat na něco, na co vlastně umírat nemusí a za normálních okolností by nezemřeli. Nejen na covid, ale na cokoli jiného. Tomu je třeba předejít a toho jsme se báli hlavně loni na jaře.

Ve chvíli, kdy jde o nový virus, málo toho o něm víte a nemáte vakcínu, existuje jediná možná ochrana – roušky, masivní testování a trasování, karantény a izolace, a bohužel alespoň částečné lockdowny. Protože tohle opravdu není nemoc, u níž si můžete říct: „Tak ji necháme projít společností“, jak někteří tvrdí. To by nás stálo tisíce a tisíce lidských životů. Myslím, že lidstvo dospělo dál než do jakési obdoby středověku, kdy nám to bude jedno.

Mezi ony potenciální oběti počítáte i ty, na které prostě nebude místo v nemocnici, jakkoli se léčí s něčím jiným, chápu to správně?

Ano. To vyjde nastejno, ne? V časopise Economist vyšla studie, která porovnávala úmrtnost v západoevropských zemích na jaře, kdy vypukla epidemie. Ve Švédsku, Velké Británii a ve Spojených státech zemřelo za sledované období o deset procent víc lidí než v minulých letech. Ono je jedno, jestli to bylo na covid, s covidem nebo v souvislosti s covidem. Prostě kvůli pandemii zemře o patnáct procent víc lidí než normálně – to je můj odhad. A to je něco, s čím musíte něco dělat. Smrtnost u koronaviru je nadto víc než desetkrát vyšší než u chřipky.

Úmrtnost, smrtnost, v čem je rozdíl?

Úmrtnost je vztažena k celkové populaci a zahrnuje všechna sledovaná onemocnění, zkrátka to, kolik vám za určité období a v určité věkové skupině zemře lidí. Určitě znáte třeba pojem kojenecká úmrtnost. Smrtnost, v angličtině case fatality, udává, kolik procent ze všech infikovaných lidí zemře na danou nemoc. V České republice činí smrtnost koronaviru aktuálně více než jedno procento. Smrtnost chřipky u nás nedosahuje ani desetiny procenta. A to ještě musím dodat, že na chřipku běžně všechny nemocné netestujeme, takže spousta chřipek projde populací neodhalená. Kdybychom všechny nemocné lidi testovali, tak se její smrtnost procentuálně ještě sníží. Rozdíl mezi oběma nemocemi tak může být třeba až dvacetinásobný.

Ale v tom jednom procentu úmrtí na covid jsou zahrnuta ve skutečnosti i úmrtí na jiné nemoci. Nelze říci, zda ti lidé zemřeli přímo na covid, nebo s covidem, protože není možné to rozlišit. Je to tak?

Ale je to stále život, který jste ještě mohla zachránit. Tuhle argumentaci, tohle rozlišování na covid nebo s covidem nepřijímám. Jasně, že když má někdo vysoký tlak, diabetes nebo ischemickou chorobu srdeční, žije v riziku daném jeho nemocí a každý den může zemřít třeba na infarkt. Ale třeba by tu taky byl ještě další roky. Nebo jen pár let. Nebo i kdyby půl roku. Takhle to přece nebudeme počítat. Každý lidský život má svoji cenu, nelze jej odbýt slovy, že za dva roky by tu dotyčný stejně nebyl. Dva roky s vnoučaty jsou dost na to, abychom někoho nechali jen tak zemřít na infekci, které se dá pomocí řady opatření do velké míry předejít. Samozřejmě je otázka, jaká je cena oněch opatření a do jaké míry necháme ekonomiku úplně položit, protože pak budou stát lidské životy tragédie z osobních bankrotů a z toho, že se lidé prostě zblázní.

No právě. Není tento aspekt zanedbávaný, respektive nestojí dlouhodobě až v druhé řadě? Nepodléháte vy epidemiologové tak trochu „fachidiotismu“, kdy kvůli vlastní profesi nevnímáte širší souvislosti?

Vidím to takhle: Lidský život má cenu nejvyšší, ať si kdo chce říká co chce. Nejsem ekonom, ale stát v takovéto chvíli musí umět všem, koho opatření postihla, ztráty do velké míry nahradit. Zadlužit stát v současné situaci není nic špatného. Doženeme to za pár let. Lidský život už ale nikdo nenahradí.

Tohle, na co se ptáte, jsme s ekonomy na jaře řešili v KoroNERVu, jehož jsem se stal členem, stále dokola. Samozřejmě že ekonomické ztráty způsobují lidské tragédie a naopak, lidské tragédie způsobují ekonomické ztráty. Proto je důležité, aby doktoři mluvili s ekonomy, sociology i politology, protože ano, máte pravdu, i lékaři mají jenom svůj úhel pohledu. Když se to totiž vezme jen a pouze epidemiologicky, tak ideální by bylo všechno zavřít a virus by se přestal šířit.

Není kontakt, není přenos – populární heslo Andreje Babiše.

Tak. Nicméně dobrý epidemiolog má i méně bolestné páky k regulaci epidemie, jako je ono již zmíněné testování a trasování. Po určité době můžete zemi otevřít, ale za podmínky, že testováním a trasováním odhalíte každého nakaženého. Říká se tomu marginalizační strategie.

A je-li to ještě navíc dobře komunikující epidemiolog, dokáže vysvětlit ekonomům, že taková opatření nakonec stojí méně než počítat mrtvé, zůstanu-li cynicky u prostých počtů. Jsem si navíc jistý, že při dobré komunikaci, proč je to všechno potřeba, by se lidé nakonec i sami izolovali. Takže si pořád myslím, že k úplnému, tvrdému ekonomickému lockdownu žádný stát nemusí dojít. Akorát se musí začít se všemi těmi rouškami, testováním a trasováním, případně základními omezeními, včas. Timing, faktor času, je tu velmi důležitý.

Stále se jen mluví o tvrdé ekonomice, o tom, že je nutné ji nechat žít a zavřít jen to „zbytné“. Jenže třeba i na volnočasové, ony zbytné aktivity, jak vy rádi říkáte, je ekonomicky navázána spousta lidí. A pak je mnoho věcí, které jsou součástí našeho života a dělají ho hezký. Že můžeme chodit na sportoviště, do tanečního klubu, do divadla, stýkat se s kamarády a se širokou rodinou. Když tohle všechno vypnete, je to taky dost stresující.

Volnočasové aktivity – tenhle hrozný termín mi prosím nepodsouvejte. Vím, všechno je to otázka míry. Když jsme na jaře úplně zavřeli hranice, byli jsme možná až přehnaně přísní. Ale při vzpomínce na to, co se dělo v Itálii, kde ani nestačili pohřbívat mrtvé, se to snad dá zpětně pochopit.

Co se stalo, že na jaře se lidé chovali úplně jinak, než se chovají teď?

Na jaře měli strach. Teď už jsou unavení. Je to takzvaný pandemic fatigue, únava z pandemie. Prostě už to trvá dlouho, mnoho lidí rezignovalo a spoustě věcí nevěří.

Možná i proto, že se vlastně na jaře nakonec nic moc nestalo?

Ano, tohle je odvrácená tvář toho, že jsme jarní vlnu zvládli. Chybí nám kolektivní zkušenost. Nic hrozného jsme na jaře společně neprožili, a když si lidi něco neprožijí, tak tomu prostě nevěří. Zvlášť když jim politici nebo i někteří lékaři říkají něco, co není pravda.

Jak mají věřit, když vidí, že se lékaři dohadují mezi sebou? Jan Pirk či Lukáš Pollert mají na věc jiný pohled, není dobré jim třeba taky trochu naslouchat?

My jim, řekl bych, nasloucháme. Ale i oni by podle mě zvýšili svoji hodnověrnost, kdyby vycházeli z nějakých studií. Pan profesor Pirk, můj kolega z IKEMu, mi sdělil, že si nechal vykultivovat roušku a že mu vyrostlo tolik a tolik bakterií, takže si myslí, že roušky jsou škodlivé, protože do nich vydechujeme bakterie z úst. Co jsem mu na to měl říct?

Na to se chci zeptat já – co jste mu řekl?

Řekl jsem mu: „Pane profesore, vy jste půlku svého života, během níž jste zachránil stovky jiných životů, strávil v roušce. A nikdy vám zřejmě neublížila, protože běháte maratony a máte dobrou imunitu.“ Ale stejně jsem ho nepřesvědčil.

Jsou to respektovaní a nepochybně chytří lékaři.

To ano, jenže ne každý doktor v Česku praktikuje důsledně a ve všech směrech medicínu založenou na důkazech, evidence based medicine. Spousta lékařů praktikuje medicínu „já si myslím“. My tomu říkáme eminence based medicine. To je moc hezký termín. Ne evidence, ale eminence. Oni jsou profesory, eminencemi, a z toho titulu jako by se domnívali, že mohou mluvit i do našeho oboru. I vynikající kardiochirurg je ale v infektologii jen poučený laik. Stejně jako já v kardiochirurgii.

A rouška opravdu vychází z evidence based medicine? Ani všichni virologové v tom nejsou zajedno a někteří její efekt zpochybňují.

A z čeho vycházejí? Ano, musím uznat, že ani my nemáme po ruce studii, která by vzala tisíc lidí s rouškou, tisíc lidí bez roušky, společně je vystavila covidu a pak obě skupiny porovnala. Takovou studii nemůžeme udělat, byla by naprosto neetická. Ale máme takzvané retrospektivní srovnávací modely, kdy sledujeme státy, které zavedly roušky, a vidíme křivku covidu poté, co to udělaly.

Dále máme k dispozici mechanické studie, jejichž tvůrci namodelovali aerosol, nastavili roušku a pak sledovali, kterým směrem a jak daleko aerosol při výdechu a řeči proudí. Víme, že se virus šíří aerosolem, a máme ověřeno, že rouška funguje jako bariéra proti proudění aerosolu a snižuje riziko nákazy o desítky procent. Takže argumentaci, že používání roušky je nezdravé, protože se při tom nakazím svými bakteriemi, opravdu nechápu.

Tak jiný příklad – renomovaný onkolog profesor Jan Žaloudík přirovnal používání roušky k situaci, kdy si na výfuk auta dáte špunt.

Jo, to je zase ten argument oxidu uhelnatého. Víte, to jsou hypotézy. A ve vědě se nemůžeme bavit o tom, kdo z nás vymyslí lepší hypotézu. Musíme se bavit o tom, která hypotéza se potvrdila a která ne. Mě v tuhle chvíli napadne milion hypotéz. Mohl bych třeba tvrdit, že když poběžíte na tramvaj, budete tady o deset let déle. Protože já sám, když běhám na tramvaj, se pak cítím líp a myslím si, že mi to prospívá. Dobře, ale to si myslím. Cokoliv řeknu jako doktor a profesor medicíny, musím ověřit. Musím vycházet z toho, že tisíc lidí udělalo tu samou věc, aby to bylo statisticky významné, a tisíc lidí tu samou věc neudělalo. Takhle se dělají studie. Proč tedy miliony chirurgů na světě nezemřely na otravu kysličníkem uhelnatým, když občas sedm hodin operují v rouškách? Už od 19. století nosí doktoři roušky, protože je to dobrá ochrana, aby neinfikovali chirurgickou ránu svými bakteriemi. Poprvé to v roce 1897 udělal polsko-německý chirurg Jan Mikulicz-Radecki, který k roušce orámované drátem, aby mu držela na obličeji, přidal ještě sterilní rukavice.

Takže my tady nasloucháme hypotézám lidí s tituly a máme za to, že co říkají, je prostě pravda. Oni sami by ale měli mít tolik sebereflexe, aby řekli: „Prosím vás, já si to jenom myslím, to je moje hypotéza.“ Abych ale nevinil jen lékaře z jiných oborů – i renomovaný profesor infektologie, Jiří Beneš z Bulovky ještě teď v září tvrdil, že bezpříznakoví lidé infekci nepřenášejí. Přitom se už od léta bezpečně ví, že za polovinu onemocnění covidem mohou právě lidé, kteří jej roznášejí, aniž by měli jakékoli příznaky.

Říkáte, že podkladem pro jakékoli tvrzení by měla být tvrdá data. Je ve světle toho správné, aby někteří vědci pro změnu mluvili o trvalých následcích stylem: „Zdá se, že u mnoha lidí vyvolává prodělání koronaviru poškození srdečního svalu.“ Na konstatování trvalých následků je přece brzy a tohle je na hranici strašení. Neměli by i oni vždy dodat: „Ale jsou to jenom hypotézy, nemáme na to zatím důkazy“?

Měli. Tohle je totiž problém celé společnosti, není k tomu vychovaná. Platí to ve velké míře i o médiích. A sebekriticky říkám, že jsem to taky párkrát udělal. Něco vypustíte, aniž dohlédnete, co to může vyvolat a jak se podle toho lidi budou chovat. Mimochodem, i mezi vědci bychom měli rozlišovat. Je rozdíl mezi virologem, epidemiologem, imunologem, infektologem. To jsou důležité nuance, jakkoli si veřejnost myslí, že všichni dohromady jsou to nějací breberkologové a vlastně všichni mluví o tom samém.

Vidíte, tak si vás pojďme představit. Vy jste epidemiolog…

Jsem infektolog, který pracuje v IKEMu na pozici nemocničního epidemiologa. Novináři v tom mají občas zmatek.

Ani se jim nedivím.

Rozdíl je v tom, že v Evropě mám atestaci z infektologie. A ve Spojených státech, kde také pracuji, atestaci z interního lékařství a k tomu kvalifikaci na něco, čemu se říká infection control, nemocniční hygiena a epidemiologie, což je vzdělání, které si může doplnit každý lékař nebo sestra. Američané neuznávají kvalifikace lékařů z Evropy, takže nemohu v Americe pracovat jako infektolog, ale jen jako internista. Nicméně vzdělání z Evropy se mi tam hodilo, doplňkovou kvalifikaci z infection control jsem díky němu snadno zvládl, a tak už deset let řídím – v posledních letech hlavně distančně – tým pro kontrolu nemocničních infekcí v Maine Coast Memorial Hospital.

Jsem tedy především infektolog, to znamená, že jsem klinik, chodím na konzilia a občas sloužím na jednotce intenzivní péče v nemocnici na Bulovce, kde vidím pacienty s těžkým covidem. Netroufl bych si o nich mluvit, kdybych neměl aspoň tuhle minimální klinickou zkušenost. Virologové pracují v laboratořích a pacienta nepotkají. Studují virus, jeho strukturu, zkoumají, jestli zmutoval nebo ne. A já jako lékař zase vidím, co virus udělá s lidským organismem. Nevidím to na zvířecím modelu, ale vidím člověka, který kašle a potřebuje ventilátor.

A protože jsem infektolog plus nemocniční epidemiolog, mým úkolem v IKEMu je bránit tomu, aby se virus dostal dovnitř areálu. Určuji pravidla, kolik lidí a které skupiny budeme testovat, zajišťuji, aby se nám neshlukovali lidi třeba v jídelně. Opatření, která provádíme v nemocnici, jsou velmi podobná těm, která se dělají na úrovni okresů, kraje a státu.

Říkal jste, že vidíte ty těžké případy, které u vás končí. Nejste tím ovlivněný? Nevidíte situaci černěji, než jaká je realita?

Určitě je to zrádné. Mnoho profesorů biochemie a imunologie si právě proto myslí, že epidemii nemohou řídit lékaři, protože jejich klinická zkušenost jim dělá mlhu před očima. Každý to prostě vidíme z toho svého úhlu. Ale já mám snad díky svému širšímu záběru trochu výhodu a myslím, že se k tomu mohu vyjádřit z obou stran. Tím, co vidím na Bulovce nebo v IKEMu, bych se neměl nechat zmást. Proto potřebuji a sleduji statistická čísla.

Pamatujete si prvního pacienta s covidem-19?

Ano, to si pamatuju, v ambulanci na Národní třídě, kde občas ordinuju. Nebyl to žádný vážný případ. A pak jsem viděl prvního hodně nemocného pacienta na Bulovce, když jsem sloužil. To bylo hned v březnu. Už byl na ventilátoru. Sám jsem se tehdy bál. Sestřičky mi říkaly: „Pane doktore, pojďte si s námi dát kafe.“ A já odpovídal: „Děkuji, dnes v žádném případě.“

Až tak?

Věděl jsem, že v Itálii se spousta zdravotníků nenakazila při péči o pacienta, ale nakazili se pak mezi sebou. A často právě při jídle. Doktoři mají své lékařské pokoje třeba po dvou po třech, ale sestřičky se tísní v malých místnostech.

Tenhle váš strach pominul?

Pominul asi po čtyřech pěti službách s tím, jak se člověk naučí oblékat a svlékat. Jenže ve chvíli, kdy přestanete mít strach, je to taky špatně. Absence strachu se nesmí přelít v to, že něco zanedbáte.

Vy jste covid neměl?

Ne. Zatím.

Řekněte mi, proč je ten test tak nepříjemný? Proč se nemůže dělat z krve?

Protože v krvi jsou jenom protilátky, které se v ní projeví až s odstupem od prodělání nemoci. V krvi není virus. Virus vám pronikne do krve pouze v případě velmi těžké infekce anebo v nějaké iniciální fázi, které se říká virémie a která je u covidu nezachytitelná. Virus žije na sliznici a v ní se množí. Takže pokud chcete vědět, zda jste infekci někdy prodělala, stačí test z krve. Pokud ale potřebujete vědět, zda ho máte právě teď, a to my z epidemiologického hlediska vědět potřebujeme, musí být „šťouch“. Výhledově snad obstojí i komfortnější PCR test ze slin.

Mimochodem, teď jsem četl studii z Islandu, které se zúčastnilo 1200 lidí. Po prodělaném covidu měli nejméně čtyři měsíce protilátky. A čím měli těžší onemocnění, tím víc bylo protilátek. Báli jsme se, že imunita potrvá tak měsíc. To se nepotvrdilo. Což je mimochodem nadějné i kvůli vakcíně, protože se taky šířily bludy typu: „Dostaneš vakcínu a za měsíc už nemáš protilátky.“ Co se naopak potvrdilo, je onen přenos i lidmi bez příznaků. Už dva dny předtím, než máte příznaky, jste velmi infekční.

A po jejich odeznění ještě jak dlouho?

Aktuálně se uvádí, že byste měla být nejméně tři dny bez příznaků. Ale skutečně riziková pro ostatní jste zhruba do sedmého dne od začátku příznaků, naprostá většina lidí maximálně do desátého dne.

Co všechno je považováno za příznak? Moje dcera ještě řadu týdnů po onemocnění neměla chuť ani čich.

Znám víc lidí, kteří říkají, že jsou už úplně bez příznaků, ale že třeba čich ještě není úplně back to normal. Sám nevím, čím to je. Jisté je, že virus nenapadá přímo čichové buňky, ale podpůrné buňky, které je zásobují, což je vlastně dobrá zpráva. Asi to trvá déle, než se znovu nahodí. Ale to si jen myslím, s jistotou to nevím.

Víme, proč u osmdesáti procent lidí probíhá nemoc velmi mírně, případně zcela bez příznaků, a jen dvacet procent má těžší průběh?

A z těch dvaceti má patnáct procent lidí těžký průběh, vyžadující léčbu kyslíkem, a pět procent musí být napojeno na ventilátor nebo takzvané ECMO neboli extracorporeal membrane oxygention, což je přístroj, který zajišťuje mimotělní podporu srdce a plic. Klíčová je zřejmě velikost virové dávky. Velká virová nálož zahltí takzvané specifické receptory, což vyvolá těžký průběh nemoci. Bez ohledu na věk. Důležitá je i imunitní odpověď organismu a pak hrají roli rizikové faktory, zejména vysoký tlak a diabetes.

Proč nechráníme jen ty takzvaně rizikové skupiny?

Protože to se tak úplně zařídit nedá. Kdo přesně to bude? Kdo už ano a kdo ještě ne? Definujte to. A až je určíte, jak je chcete izolovat? Kam je chcete zavřít? Jak chcete zabránit mezigeneračnímu setkávání, když dvě třetiny seniorů podle různých průzkumů udávají, že se minimálně jednou týdně setkají s člověkem mladším pětatřicet let?

Ono to zní líbivě, na první pohled logicky, ale to si prostě nějaký panel doktorů sedne a pojede jméno po jménu? „Jan Novák, profesor, běhá, je sice senior, ale zdravý senior. Takže za věk mu dáme jeden trestný bod a za to, že běhá, mu ho zase vymažeme. Ještě mu změříme cholesterol, vysoký tlak a glykémii, a když všechno vyjde dobře, zařadíme ho do kategorie nerizikový… A tady dalšího, pana Vomáčku, zavřeme.“ Tohle budete dělat dva měsíce a do toho se vám budou vyvíjet a měnit znalosti o rizikových skupinách. Ne, to je prostě nerealistické. Jediné, s čím souhlasím, je, že nemocnice a seniorské domy, tato extrémně riziková prostředí, potřebují výrazně větší ochranu, zejména pravidelné testování.

A pak tady najednou máte mladého, zdravého sportovce, který nemá žádné nemoci, a covid ho zničehonic položí na lopatky.

… a že už jsem jich na Bulovce pár viděl taky.

Jak to přijde?

Virová nálož a imunita. Při infekčních chorobách jde o bitvu mezi mikroorganismem a tělem člověka. To, že je někdo sportovec, neznamená, že v nějakou konkrétní chvíli nemůže být vyčerpaný a na pokraji sil. A pokud zrovna v té chvíli dostane od někoho velkou dávku viru, což se třeba u halových kolektivních sportů může snadno stát, položí ho nemoc na lopatky.

Ale hlavně býváme u mladých lidí svědky něčeho, čemu říkáme cytokinová bouře, v laickém překladu přestřelená imunitní odpověď organismu, která může pacienta poškodit daleko více než nemoc samotná. Proč se u někoho taková obranná reakce nastartuje a u někoho ne, to se neví. Možná za to může genetika, možná se dotyčný s virem už někdy dříve setkal a jeho tělo překotně zareaguje. Jisté je, že u starých lidí vídáme cytokinovou bouři velmi málo, protože jejich imunita je slabá. Což je výhoda i nevýhoda zároveň.

Zmínil jste bitvu mezi mikroorganismem a tělem člověka, přičemž vyhraje ten, kdo je v danou chvíli silnější. To asi platí pro všechny nemoci…

Ano, to platí pro všechny nemoci.

A nedostáváme se do bludného kruhu? Tím, jak jsme vystrašení, jak se to na nás valí, jak nám prezentujete černé scénáře, nejsme pak náchylnější k tomu, abychom virus chytili a onemocněli?

Neřekl bych. Tohle už mi připadá přehnané. Svého času se hodně mluvilo o tom, že stres může způsobovat peptické vředy žaludku a tenkého střeva, laicky „žaludeční vředy“. Pak se ukázalo, že osmdesát procent „žaludečních vředů“ je způsobeno infekcí, a to bakterií Helicobacter pylori, a dvacet procent pojídáním nesteroidních antirevmatik, jako je ibuprofen. Žádný stres. Já uznávám, že psychika má vliv na imunitu. Víme všichni, že když jsme v pohodě, tak jsme odolnější. A když jsme ve stresu, tak imunita tolik nepracuje. Ale nikdy bych to nepovažoval za hlavní, natož jedinou příčinu. Stres a strach ve velké míře nám určitě neprospívá, ale že by nás zabíjel? Takhle bych to neformuloval. To je taková „hnízdilovina“.

Jak se covid-19 projevoval u těch mladých, zdravých sportovců, které jste na Bulovce viděl?

Měli těžký průběh, ale velká většina se z toho dostala. Teď tam zrovna leží jeden kajakář, dokonale vysportovaný kluk, ročník 2001. Skončil na ventilátoru. Nevím proč, neměl jediný rizikový faktor. Pak jsem tam měl pacienta s hypertenzí, stejně starého jako já. Já mám taky vysoký tlak, takže jsem též trošku rizikový. Čtrnáct dní byl na ventilátoru, až nakonec skončil na „ekmu“. Naštěstí přežil. V obou případech hrála roli hyperimunitní odpověď organismu a virová nálož.

Co se stalo v létě, že ten virus jako by zeslábl? Skoro to vypadalo, že měl prázdniny. Měl je, nebo neměl?

Řekl bych, a zdá se to teď už celkem jisté, že virus prázdniny neměl. Ale bylo léto, takže se pravděpodobně šířil v menších virových dávkách.

Protože jsme byli venku?

Ano. Kromě toho si lidé, kteří patří do vyloženě rizikových skupin, stále uvědomovali nebezpečí, takže nepřestali nosit roušky nebo se vyhýbali velkým akcím. I většina z nás pořád měla nějaké povědomí o riziku nákazy, takže i když opatření nebyla žádná, situace se uklidnila. Virus se šířil pomalu, ačkoli když se na to podíváte teď zpětně, vidíte, že už od začátku srpna čísla rostla. Ale rostla relativně pomalu. Velkým úskalím této epidemie je, že mnoho lidí stále nechápe rozdíl mezi lineárním a exponenciálním růstem.

Tak si ho pojďme říct.

Když to ukážu na příměru staré perské povídky, tak exponenciální růst ve zkratce znamená, že dáte jedno zrníčko rýže na první políčko herní desky, na další dáte dvě, pak čtyři, osm, šestnáct, třicet dva… A na posledním políčku máte tolik zrnek rýže, že jich tolik není na celé zeměkouli. To je exponenciála. Násobek předešlého čísla.

Geometrická řada se tomu říká, ne?

Ano. Její vtip nebo spíš zrada spočívá v tom, že dlouho vypadá jako lineární. V malých číslech je její odchylka od lineární řady nízká a dlouho trvá, než se zvedne tam, kde už teď mimochodem jsme. Pak to jde ale strašně rychle. Zdá se, že spousta lidí se nechala zmást. Vnímala, že nám tu něco stoupá, ale myslela si, že to stoupá lineárně a kontrolovatelně.

Vás to nezmátlo?

Musím přiznat, že i mně se v létě zdálo, že virus slábne. Pramenilo to z mého klinického confounding, zatmění pohledu, kdy jsem sice viděl, že případů přibývá, ale zdálo se mi, že je to najednou jakoby jiný virus. Nebo ne jiný, ale oslabený ve srovnání s tím, co jsme tu měli na jaře. Tohle jsem si v jednu chvíli opravdu myslel. A i když čísla od začátku srpna pomalu narůstala, říkal jsem si, že to není zas takový důvod k znepokojení. Pak jsem byl rychle vyvedený z omylu, když mě virologové a imunologové varovali: „My ale žádné změny u viru nevidíme.“

Pamatuji si, jak stejný pocit vyvracel přední český biochemik profesor Jan Konvalinka. Přitom hospitalizovaných pacientů nepřibývalo zdaleka tolik jako pozitivně testovaných, a těžkých případů už vůbec ne. Ale on přesto stále opakoval: „Já slábnutí viru nevěřím.“

On si totiž zavolal do Marseille, do Curychu, zkrátka obvolal laboratoře po celém světě, aby si byl jistý. A všichni ti renomovaní virologové mu řekli – protože on zase velmi sebekriticky ví, že je jenom biochemik –, že na viru se nic nezměnilo. A mně se přitom v létě opravdu zdálo, že se i těžce nemocní pacienti rychleji zlepšují.

Co se tedy dělo?

Asi jsme od jara získali víc zkušeností v léčbě. Ohmatali jsme si tu nemoc. A pak možná svou roli sehrála i ona letní, malá virová nálož. Lidé byli venku a předávali si menší dávky viru, než když jsou v uzavřeném prostoru v zimě a v těsnějším lidském kontaktu. Došlo nám to ve chvíli, když začal počet hospitalizovaných zase stoupat. Já jsem zpozorněl někdy v půli srpna, když jsem byl na dva týdny ve Státech a sledoval ta česká čísla. Do té doby si řada z nás opravdu myslela, že je to pryč. Jakkoli mě tedy zaráželo, jak se všechna ta opatření rychle rozvolnila, což jsem třeba v Americe neviděl. Ale že by se virus s takovouto silou vrátil, to jsem taky nepředpokládal.

Proč jsme teď taková černá ovce uvnitř Evropy? Co udělaly ostatní státy líp než my?

Za prvé nezapomněly na první vlnu, za druhé se zřejmě v tu dobu připravovaly na podzim. My jsme taky na jaře říkali, že se připravíme. Nestalo se. Jak je možné, že teď v září, více než půl roku od začátku epidemie, pořád málo testujeme?

Určitě jste slyšel, že čím víc se testuje a trasuje, tím víc se najde pozitivních kontaktů, a možná proto vypadáme tak špatně, nebo ne?

Ale to je přece úplná hloupost. Jediné, co to ukazuje, je fakt, že toho viru je kolem nás tolik, že už vůbec nevíme, kde všude je. To znamená, že ve skutečnosti testujeme a trasujeme stále málo. Někdo chytřejší to přirovnal k situaci, kdy máte na kulečníkovém stole černé a bílé míčky a musíte z nich rychle vytahovat ty černé, protože to jsou ti nakažení a při kontaktu s nimi ty bílé rychlé černají. To je ono trasování a testování. Oboje je velmi důležité, než budeme proočkovaní. Zejména v době, kdy díky omezujícím opatřením stlačíme proud viru v populaci dolů a chceme začít rozvolňovat. Takže když se vrátím k tomu, co jsme měli dělat – měli jsme připravovat testovací kapacity. Měli jsme mít antigenní testy. A měli jsme rychle vyškolit sestry, které by mohly alespoň do určité míry obsluhovat ventilátory, protože sestry odpadají už jenom tím, že musí do karantény nebo se potřebují starat o děti, které nemohou do školy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Síla viru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.