Strážník z Nového Světa

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Marek Skřipský

Strážník z Nového Světa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Strážník
z Nového Světa

Strážník
z Nového Světa

Marek Skřipský

Text © Marek Skřipský, 2021

Illustrations © Pavla Filip Navrátilová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3608-9

ISBN e-knihy 978-80-264-3647-8 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3648-5 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3646-1 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Věnováno památce Jana Blesíka (1909–1985)

Novosvětský elixír

Novinový článek v Národních listech ze sklonku roku 1930 měl jasno: „Snad i tyto domy jsou mimo jiné příčinou, že k uniformované i neuniformované stráži bezpečnosti se hlásí tolik kandidátů. V minulých dnech také ministerstvo vnitra vypsalo soutěž na místo pomocných zřízenců strážní služby uniformované stráže bezpečnosti a samo město Praha bude roku 1931 potřebovati asi 400 nových strážníků. Zkoušky tělesné způsobilosti jsou však velmi přísné, takže bývá mnoho povolaných a málo vyvolených…“

Strážník č. 2019, občanským jménem Petr Bernát, patřil k těm vyvoleným, kteří všemi přijímacími zkouškami, jakož i následným policejním výcvikem úspěšně prošli. Díky tomu mohl za přijatelnou činži pobývat v komfortním dvoupokojovém bytě, situovaném do jednoho z nově vystavěných domů pražských strážníků na Žižkově. Uniformovaní policisté tady žili vlastně pod jednou střechou a všichni obyvatelé se více či méně znali. Někteří tu bydleli i se svými rodinami, ti pak dostávali byty větší – o třech a výjimečně i čtyřech pokojích.

Už přes rok se Petr Bernát čtyřikrát týdně převlékal do černomodré uniformy s postříbřenou přilbicí, na níž se pod velkým kovovým znakem skvělo vyražené služební číslo. Kolem krku přehodil závěsnou píšťalku, opásal se osmirannou poloautomatickou pistolí CZ vzor 27, ráže 7,65 mm, krátkým pendrekem a poboční šavlí. Pravidelná proměna Petra Bernáta ve strážníka č. 2019 tím bývala dokončena. Tedy… na některé služby si ještě brával kapesní svítilnu. Čtyři dny za sebou trávil dvanáct hodin pochůzkami ve svém rajónu, den pátý musel vyplnit papírováním na hradčanské služebně, čemuž se věnoval nerad. Zbývající dva dny patřily odpočinku. Většinou.

V řadách uniformované stráže bezpečnosti, jíž stejně nikdo neřekl jinak než policie, se Petrovi dařilo. Učednické časy pomocného zřízence měl díky svým zásluhám za sebou a coby strážník teď krokoval rajón, o který nadřízené sám požádal. Do práce musel vážit dalekou cestu, což Petrovi nevadilo. Naopak. Díky znamenitým výsledkům z přijímacích zkoušek i během výcviku si mohl obvod vybrat, o což mu celou dobu šlo. Zvolil Hradčany, kam jej – na základě jeho přání – nasadili coby pochůzkáře do tajemných zákoutí Nového Světa a přilehlých spletitých uliček.

Petr Bernát ani v nejmenším nepředstavoval typického strážníka uniformované stráže bezpečnosti Československé republiky. Předně byl jediným pochůzkářem v Praze, a dost možná v celém Československu, který se mohl vykázat vysokoškolským diplomem. Jen málokdo by v uniformovaném policistovi rozpoznal promovaného architekta s hlubokou vášní pro historii. A už vůbec ne muže, jemuž se splnil sen. Procházet se ve dne i za noci podmanivými zákoutími, která pamatují ještě středověkou Prahu, obdivovat prastarou zástavbu, nasávat atmosféru, sžívat se s tamními lidmi a brát za to jistou, vcelku solidní mzdu. Teď, v době vrcholící hospodářské krize.

Rodina ho nechápala, připadlo jí, jako by se jejich Petr vzdal všech profesních ambicí. Otec, pražský advokát, s ním dokonce přerušil veškeré styky, takže Petr vyměnil vilu na Ořechovce za služební dvoupokoják v domě pražských strážníků. Sice podstatně méně místa, zato však s elektřinou a plynem. Jednou za čas, když bylo jisté, že doktor Jindřich Bernát svádí právní bitvu mimo zdi domova, se tady Petr stavil na kus řeči s matkou. Mladší sestra Vilma trávila většinu dní v Karlových Varech, v penzionátu při tamním učitelském ústavu. Mladá slečinka se tam měla připravit k učitelskému povolání a zdokonalit svou němčinu.

Kolegové s Petrem, až na nějaká bezvýznamná nedorozumění, vycházeli korektně. Přesto i oni nechápali, proč strážník č. 2019 nerýsuje plány domů, o nichž dovede tak zaujatě a s hlubokou znalostí hovořit. Proč místo toho šlape dlažbu z kočičích hlav sice v malebné, avšak chudinské čtvrti plné štěnic a švábů. Obzvláště nadřízení nad ním nevěřícně kroutili hlavou. Na hradčanském komisariátu byl, kromě strážníka č. 2019, ještě jeden vysokoškolák. Velitel celého obvodu. Nabízeli Bernátovi důstojnickou školu a následně odpovídající zařazení. Odmítal. Pak už by totiž nemohl podnikat zamilované – nadto slušně placené – pochůzky Novým Světem. První muž hradčanského komisariátu, inspektor první třídy s titulem juristy, na tohle odůvodnění jen nevěřícně zíral.

Nad tím vším ale Bernát lhostejně mával rukou. Klasikové literárního romantismu by nad takovým individualistou zajásali. Vždycky byl nastavený jinak než většina lidí, hlavně proto, že si tohle niterné nastavení celý život uspořádával sám. Jen sám. Bez vlivů okolního světa, bez ohledu na mínění ostatních, kteří přece jeho život nežijí, tudíž do něj nemají co mluvit. Móda odezní, názor se může kdykoliv změnit. Jak je obojí pomíjivé proti takovému novosvětskému domu, který tu stojí třeba po tři čtyři dlouhá staletí. Po takové době stavba svým způsobem ožívá. Má vlastního genia loci, vlastní příběh a hlavně – vlastní poslání. A když ji zboří, na jejím místě vznikne nová, která neviditelný příběh nese dál. Co s prchavými myšlenkami obyčejného chlapíka, který tak jako tak upadne do zapomnění?

Na srpnovou Prahu se pozvolna snášela noc a Bernát se zaposlouchal do osamoceného klapání vlastních kroků po kočičích hlavách. Zavedly ho do chudých, leč nezvykle půvabných končin. Nový Svět. Magický Nový Svět. Sem zvědaví návštěvníci Prahy příliš nechodili, přestože spleť zastrčených ulic a uliček se zelenými dvory a chátrajícími prastarými domky vyzařovala cosi zvláštního a jedinečného, co navíc posilovala domácká pospolitost místního obyvatelstva. Většina z nich strážníka s č. 2019 znala. Muže zákona uctivě zdravívali a on jim odpovídal s potěšeným úsměvem a přiložením dvou prstů k okraji přilbice. Strážce jejich pokojného spánku minul pevnou chůzí rázovitá obydlí s okny skoro až u chodníku a prošel okolo červenobílého hasicího přístroje naproti dvoru, kde se u plápolajícího ohně halasně bavil hlouček starousedlíků.

Přes den tady chodíval sám, v noci se k němu před domem č. 8, nedaleko místních jatek, přidával obecní strážník Václav Traubl. Ten nenáležel ke státnímu Sboru uniformované stráži bezpečnosti. K výkonu způsobilý a respekt budící zřízenec dohlížející na pořádek a případné drobné prohřešky byl zaměstnancem zdejší radnice. Však také ve svém prostém stejnokroji vypadal vedle státního policisty Bernáta jako chudý příbuzný. Jeho výbava sestávala z obuchu a starého revolveru Gasser kalibru 9 mm se šestiranným bubínkem. Nový Svět, ač kouzlem prodchnutý, nepatřil po setmění zrovna k nejbezpečnějším čtvrtím. Místní chudina se rovněž hlásila ke slovu, takže sem tam nějaká krádež a prostituce byly na denním pořádku. Nedaleká hospoda U Zlaté hrušky v domě U Abraháma navíc patřila k oblíbeným nálevnám pochybných existencí z pražské galerky.

Traubl už strážníka č. 2019 na přilbě vyhlížel. „Zdravíčko, pane kolego,“ mávl rozložitý pořez směrem ke známé siluetě blížící se z mlžné tmy. „Tak jdeme dohlídnout na ten klidnej spánek naší krásný obce?“ Radniční zřízenec měl Bernáta rád. Strážník č. 2019 totiž netrpěl neduhem některých státních policistů, kteří se na obecní strážce pořádku dívali buď s blahosklonnou přezíravostí, anebo rovnou přes prsty. To Bernát s Traublem jednal jako rovný s rovným, přičemž novodobý biřic se od něj při klidnějších službách dověděl mnohé z historie své vlastní čtvrti. Petr Bernát zase oceňoval, že Traubl nešťourá do jeho pohnutek živit se coby strážce veřejného pořádku. Ať už si myslel cokoliv, nechával si to pro sebe.

„Teď bych to vzal přes Černínskou, Násep, potom skrze Loretu a okolo Hradu, po Kanovnické směrem na Nový Svět. Tam to pak celý projdeme sem a tam,“ instruoval Bernát pomocníka. „Na Štychu se vyptáme, co je kde nového. Víte sám, jaký mají tamní dědci od půllitru přehled,“ zmínil nejbližší hospodu na obchůzkové trase. „Pak bych se zdržel na Hrušce, trochu prověřit, jestli se tam k něčemu neschyluje. Do ostatních hospod jenom nakoukneme, kdyby tam někdo náhodou dělal nějakou neplechu. Jo, trochu bych se párkrát zdržel na brnkačkách, prý se tam objevuje nějaká divná omladina a děsí lidi.“ Brnkačkami měl Bernát na mysli staré loretánské schody. Tak se jim říkalo podle neobvyklého zvuku, brnknutí, které se ozvalo, když na ně dopadla podrážka bot.

„Počítám, že až to půjdeme počtvrté, bude akorát čas na přestávku. Zašel bych pak něco zakousnout k Černému volovi, koneckonců od brnkaček co by kamenem dohodil.“ Bernát se spokojeně usmál. „Ze služebního hlediska všechno. Mimochodem, cestou vám popovídám, co jsem zjistil o domu U Bílého lva. Architektonicky se mně hned zdál zajímavý, tak jsem trochu zapátral v archivech a…“ Další z obchůzek strážníka č. 2019 začala.

* * *

„Takže vy si budete dál šlapat po štěstí,“ obchodní referent Smotlacha se musel přemáhat, aby budil dojem rozhodného dravého muže. Skutečně sice byl bezohledným obchodníkem, který neznal bratra, tady, na protivníkově hřišti, se však příliš dobře necítil. Malinký byt prastarého novosvětského domu ho nepříjemně tísnil. Stejně jako celá tahle čtvrť. Nový Svět mu neseděl, on byl zvyklý na výstavní bulvár v Pařížské ulici, ne na tyhle křivolaké tmavé uličky, odkud se může na vás vyhrnout cokoliv. Vždyť pamatují ještě všelijaké hokuspokusy rudolfínských alchymistů a párkrát se tudy prohnalo morové prokletí. Nový Svět s podivně nízkými příbytky a starými plynovými lampami… Nic jiného než ostrá póza však Smotlachovi nezbývalo. Vždyť neběželo o nějakých pár korun.

„Podívejte, naše nabídka je více než solidní,“ hučel do postarší sedřené ženy v umolousané květované zástěře. „Já nevím, proč se nad ní ofrňujete. Firma Krasozdrav může vaši tinkturu vyrábět ve velkém a každoročně vám posílat pětiprocentní částku ze zisku. Po zdanění, přirozeně,“ dodal opatrně. „Ale vy si musíte postavit hlavu, paní Mandlochová! Víte vy, na kolik byste si přišla? Novosvětský elixír!“ spráskl firemní zástupce dlaně. „To je jiná, než dávat tuhle šikovnou vodičku řezníkovi za tlusté od šunky nebo švadlence za vysprávku sukně. Já bych to s cenou viděl na desetikorunu za lahvičku, tak si to spočítejte.“

Nezdálo se, že by Smotlachův ofenzivní styl na Barboru Mandlochovou jakkoliv zabíral. Šedesátnice seděla nevzrušeně za stolem, odkud rozjetého Smotlachu pozorovala vlídným, skoro až nepřítomným pohledem. „Pane referente, můj tatínek, to byl nějakej bylinkář a mastičkář,“ promluvila konečně. „A ten vždycky povídal, že nejcennější bohatství je v tom, že víte nebo umíte něco, co jiní ne. Bůhví, co mi život ještě připraví. Jsem sice stará osoba, ale umřít se ještě nechystám. Pak se mi tenhle kumšt může hodit. A taky je tahleta… kríze,“ zabodla Mandlochová prst do rozečtených novin. „Lidi moc neutrácej, drahej pane. Kdo může tušit, kde celá společnost Krasozdrav bude za rok, za dva. Vy na tom taky nebudete úplně nejlíp, jinak byste na ten lektvar zas tolik netlačili. Jenom přiznejte…“ Mandlochová dlaní urovnala cíp kostkovaného ubrusu. „Kdežto já… já si tajemství téhle receptury udržím až do smrti. A po mně ho převezme důvěryhodnej člověk. Aby nezaniklo.“

Smotlacha v duchu zahrnul Mandlochovou sprškou nevybíravých nadávek. Vůbec by se s tou babou tolik nepáral, kdyby mohl jednat jinak. Však takhle to původně mělo být. Proslavenou tinkturu, kterou Mandlochová šířila známým a známým známých po celých Hradčanech, firma chtěla původně napodobit a do velkovýroby uvést elixír na podobném základě. Bábě by nemuseli platit ani halíř, přičemž její domácká malovýroba by pro ně nepředstavovala žádnou konkurenci. Jenže… Když se Smotlachovi podařilo přes nastrčeného prostředníka tinkturu získat, problémy teprve začaly. Ať se totiž firemní laboratoř snažila sebevíc, klíčovou přísadu v elixíru se nikomu z jejích pracovníků nedařilo rozluštit. Všechny ostatní ingredience Krasozdrav znal, ovšem ta jedna – esenciální – jakýsi přírodní katalyzátor, ta jediná jim zůstávala neznámá. K dovršení všeho se ke Smotlachovi doneslo, že kromě samotných bylin také záleží na čase a místě jejich sběru, aby účinek léku byl co nejsilnější. Pochyboval přitom, že by stará Mandlochová plánovala svá místečka prozradit.

„Jak myslíte, paní Mandlochová,“ řekl Smotlacha s předstíranou převahou. „Ovšem, vy si namlouváte naprosté bláhovosti. Podívejte, penzi moc velkou nemáte, přilepšujete si občasným prodejem bylinek a sem tam za něco směníte ten váš zázrak. Přitom byste mohla žít úplně jinak. No, nic… však víte, kde mě hledat. Berte ale prosím v potaz, že naše nabídka nemusí trvat věčně. On se taky může objevit někdo s podobnou recepturou a potom…“

„Potom mu popřeju mnoho štěstí,“ nepřestávala se Mandlochová usmívat. Klidný úsměv jí neopouštěl, ani když ambiciózního referenta vyprovázela ze dveří do podvečerní ulice.

Smotlacha měl po náladě. Na bábu sice dělal ramena, fakticky byl nicméně tím, kdo tahal za kratší konec provazu. Novosvětský elixír by firmě dost pomohl. Babka udá v Novém Světě pár lahviček, ale pověst tinktury se rozšířila bezmála po celé Praze. Léčivá voda, která až zázračně hojí nejrůznější rány, odřeniny, šrámy, puchýře… S tou krizí měla Mandlochová pravdu, lidi si dneska rozmyslí, za co utratí. Každou korunu obrátí nejmíň dvakrát. Ale něco takového potřebuje čas od času každý. Spousta jich má strach o místo, bojí se jít k lékaři. No a tohle by pro ně bylo něco! Nehledě k tomu, že kdyby recepturu z báby vymámil, místo v Krasozdravu by si tím stoprocentně posichroval.

Buď jak buď, bude muset zvolit náhradní taktiku.

* * *

Kroky bezvadně upraveného číšníka tlumeně zanikaly v tlustém koberci. Nad kavárenským separé se převaloval dým dvou cigaret, doplňovaný kouřem stoupajícím z kávových šálků. Mladší muž v obleku nervózně zatáhl z weky, pročež přidušeně oznámil spolusedícímu: „Mně se tohle nelíbí, Smotlacho,“ a přičísl si ulízanou patku. „Na druhou stranu… nerad bych Krasozdrav přivedl do finančních nepříjemností. Táta na mě spoléhá.“ Filip Weiss zamyšleně usrkl arabiku. „Taky musím uznat, že váš obchodnický instinkt obvykle nese výsledky, všechna čest. Ale… skutečně neexistuje jiný způsob?“

„Bohužel, pane řediteli. Veškerý svůj přesvědčovací a vyjednávací um jsem vyčerpal. A nic! Vůbec nic. Proč se tedy nedopustit malého úskoku? Koneckonců, nic nezákonného na něm není.“ Zdeněk Smotlacha působil dojmem úslužného zaměstnance. Dravce z Nového Světa by v něm teď poznal málokdo.

„Není,“ uznal ředitel Krasozdravu. „Jenže musíme mít na paměti pověst značky… Dobrá, Smotlacho, máte volnou ruku,“ prohlásil po kratším váhání. „Ovšem, pokud by se kolem toho strhla jakákoliv negativní publicita, jde o vaši sólo akci a firma dává ruce pryč.“

* * *

Strážník č. 2019 už několik násilných úmrtí v Novém Světě zažil. Málo platné, sociální skladba tady byla taková, jaká byla. Většinou nic rafinovaného – nešťastný pád při rvačce, tragické vyústění rodinného dramatu nebo krvavá řež kvůli penězům. Zpravidla byl Bernát schopen mrtvého na první pohled identifikovat, poněvadž obyvatele svého rajónu slušně znal. Ale tohle byl jinačí případ.

V zahradě domu U Zlaté hvězdy, prorostlé divokým břečťanem, ležela mladá dívka bez známek života. Tak zhruba okolo dvaceti let. Vypadala, jako by pokojně spala, přitom už několik hodin byla na druhém břehu. Bernát ji neznal. Odhadoval, že mezi Novosvětské nepatří. Nejen že na ni doposud ve zdejších ulicích nejspíš nenarazil, ale ani její šaty sem prostě nezapadaly. Příliš drahé a šik na tenhle zapomenutý kus Prahy. Ne že by tady žili jen samí nuzáci, ale i ti, co měli řemeslo, by si sotva mohli dovolit takto vytříbený vkus. A na bohémské umělce z Nového Světa byl zase dívčin styl příliš střízlivý. Bernátovu zvědavost umocňovala absence viditelných zranění. Příčinu smrti tak zatím nemohl ani odhadnout a bez dokladů představovala pro tuto chvíli záhadnou bytost.

„K nám do lokálu fakt ani nepáchla, pane strážník,“ ujišťovala Bernáta fortelná padesátnice, jíž dům U Zlaté hvězdy patřil a která si v jeho dolním patře spolu s manželem zřídila domácky útulný výčep. „Takovouhle dámičku bychom si pamatovali, na to vemte jed.“

Strážník zúčastněně pokyvoval: „Já vám věřím, paní Kotlářová. Co někdo z večerních hostů? Nebyl někdo agresivní, nestěžoval si třeba na nějakou ženskou, které by nejradši zakroutil krkem? Prostě jak se píše v detektivkách – nevšimla jste si na hostech čehokoliv podezřelého?“

Kotlářová poodstoupila o krok, aby si mohla pohoršeně odplivnout: „No teda… dovolte, pane strážník? Copak jsme u Zlatý hrušky? Vy přece moc dobře víte, že s manželem sem žádný vagabundy nepouštíme,“ vyčetla muži zákona. „Pochybné firmy pereme fofrem ven, a když si nedají říct, voláme hned vás nebo obecního Traubla.“ V tomto punktu se tvrzení Kotlářové nedalo zpochybnit. Strážník č. 2019 se z popudu manželů Kotlářových do jejich výčepu tu a tam proběhl.

„A něco divného v okolí? Cokoliv…“ Bernát se vyptával, jak byl zvyklý, aby měl pro kriminálku co nejpodrobnější informace. Dneska si kluci z mordparty dávali na čas. Jindy už by zajišťovali místo, ale zrovna teď po nich z neznámého důvodu nebylo ani vidu, ani slechu. Nakonec se jich Bernát přece dočkal. Zdržení mělo kuriózní příčinu.

„Zdravím, pane kolego,“ hrnul se k Bernátovi kriminální inspektor Trčka. Hodnostně byl sice o řadu pater výš než strážník č. 2019, avšak věděl, s kým mluví, a proto přistupoval k Bernátovi nesrovnatelně familiérněji než k běžným strážníkům uniformované stráže bezpečnosti. „Promiňte to zpoždění, ale měli jsme nahlášenu vraždu u domu V Hájovně. Nemohli jsme ho za boha najít, až nás nakonec místní poslali sem. Ke Zlaté hvězdě. Tak, já už nevím…“ pokrčil Trčka rameny.

Bernát se dobrácky pousmál: „Nástrahy Nového Světa, pane inspektore. Dům se jmenuje U Zlaté hvězdy, ale tady mu všichni říkají V Hájovně. Ještě v osmnáctém století tu bydlel hajný, co se staral o Jelení příkop. Dokonce po něm zbyla památka,“ ukázal Bernát do otevřené chodby. „Vidíte u stropu ten hák? Tak, ten je původní. Věšela se na něj zastřelená zvěř, než ji stáhli.“

Postarší Trčka uznale protáhl obličej, zatímco jeho znatelně mladší doprovod ukázal proti Bernátovi prstem. „Že vy jste ten zběhlý architekt, co šlape u uniforem dlažbu, aby mohl okukovat památky?!“

„To budu patrně já,“ přitakal strážník č. 2019 krapet dotčeně.

„O vás jsem slyšel,“ hlaholil vesele mladý kriminalista. „Vy prý nejste úplně normální jedinec, protože…“

„Nechte si své soudy, pane kriminální asistente!“ okřikl inspektor Trčka mladíka. „Pokud vím, máte se podílet na zajištění místa. Ne zevlovat. A mimochodem, jistá místní znalost by vám neuškodila, mladý muži,“ nadhodil šťouravě. „Abychom příště nemuseli cestou k případu bloudit a nechat se zahanbovat od těch… úesbéček, jak vy říkáte.“

„Promiňte, je to elév, začátečnické jelito,“ nabídl Trčka Bernátovi jihoslovanský doutník, který si strážník zasunul do kapsy služební blůzy. Po službě si kuřivo vychutná lépe. „Kéž byste na jeho místě byl vy, pane architekte,“ zasnil se vyšetřovatel. „To by bylo jinačí kafe. Pořád vás ty památky tak berou, že kvůli nim chcete věčně šlapat kočičí hlavy? Vždyť vás je tady škoda! S vaší místní znalostí a mým kriminalistickým fištrónem bychom strčili do kapsy i pana radu Vaňáska.“

Bernát přešel Trčkovo verbování mlčením. Raději mu naservíroval tu skromnou porci informací, co se mu podařilo získat. Jak předpokládal, inspektora z mordparty dvakrát nepotěšil. „Bez pitvy se není od čeho odpíchnout,“ hodnotil skepticky Trčka. „Nakonec se možná ukáže, že jsme jeli zbytečně. No, rozumíte, mohl to být nějaký kolaps. Srdeční selhání nebo tak něco. I když… je divné, že nemá doklady, někdo jí třeba vzal peněženku. Každopádně vám děkuju a už vás nebudu zdržovat od služebních povinností. My si tu s tím už poradíme. A dejte někdy vědět, zajdeme ke Kocourovi na jedno.“

* * *

Plynové lampy syčely do nočního novosvětského ticha. Většina Prahy sice už před zhruba deseti lety přešla na lampy elektrické, ale tady, v magickém a tak trochu schovaném Novém Světě olizovalo ztemnělé ulice světlo prastarých plynovek, zhášených obecním zřízencem s dlouhou tyčí. Také toto netradiční osvětlení umocňovalo nevšední atmosféru zašlého, a přesto – nebo právě proto – jedinečného kousku takzvané zapomenuté Prahy.

„Budete mi krýt záda,“ pokynul Bernát parťákovi. „Problémy sice nečekám, ale víte jak. Jít do Zlaté hrušky nepřipravený se nemusí vyplatit.“

Traubl pochopil. „Bez obav. Zařídím, abyste si mohl s putykářem v klidu promluvit. Jen se někdo zvedne od stolu, vemu ho obuškem přes palici. My dva už spolu něco zažili, viďte? Jak na mě ten šupák na brnkačkách vytáh revolver, třeba… Kdybyste vy tehdá netasil jako Tom Mix, nevím, nevím…“

Bernát vytrhl obecního biřice z nostalgického vzpomínání, načež se oba vydali k výčepu, který se těšil podobně nevalné pověsti jako kupříkladu Jedová chýše nebo Batalion. Policejní přítomnost tady nebyla ničím výjimečným.

„Já vás zdravím, pane strážník,“ zahlásil hodně nahlas hned od pultu hostinský, aby klientela věděla, že pokud chce někdo zdrhnout, má nejvyšší čas, jelikož s policajtem v hospodě jeden nemůže čekat nic dobrého. „Co si dáte? Pivínko? Štamprličku? Teda, koukám, že pan obecní je dneska nějakej nabroušenej. Doufám, že si ho vohlídáte.“ Pravda, Traubl se mohl zdát poněkud nevraživý. Postavil se totiž Bernátovi do zad, čelem ke stolům a výhružně si pohrával se svým pendrekem.

„Být tebou, staral bych se momentálně o něco úplně jiného,“ pronesl Bernát odměřeně. „Nebudu tě zdržovat od kšeftu, Píšáku, takže k věci – snažil se tady někdo v posledních dvou dnech prodat portmonku? Nebo kabelku? Případně obojí?“

Hospodský Píša vytušil, že tohle není jenom tak. Bernát byl pochůzkář, ten se staral o pořádek nebo zjišťoval, jestli se mezi osazenstvo U Zlaté hrušky nevmísil někdo hledaný. Řešil výtržnosti, rvačky, sousedské spory. Pokud se ptal na něco jiného, musela ho naočkovat kriminálka. Kliftoni rádi využívali Bernátových znalostí. „Ne, já vo žádný kabelce nevím,“ zabručel opatrně. „Já opravdu ne.“

„Aha!“ cvrnkl si strážník č. 2019 čtverácky do okraje přilbice. „Ty ne, Píšáku, hmm… Ale co kupříkladu tvoje manželka?“ Muž zákona udeřil na citlivou strunu. Každý, kdo jen trochu pronikl do novosvětských poměrů, věděl, že hostinský není svým pánem. Velela mu jeho žena Barbora, jíž patří celý dům, kde si manželé společně zřídili nechvalně proslulou nálevnu.

„Děte vod válu!“ houkl na Bernáta kdosi od stolu. „Jenom tady zacláníte a provokujete!“

Traublův obuch rázně smetl k podlaze všechno sklo z potížistova stolu. On i dva jeho kumpáni sebou poděšeně cukli. „Pomalu, Honeckej!“ sykl obecní zřízenec nevrle. „Rušíš ouřední výkon. Tak, aby sis neposeděl. Už jsi zapomněl, jak ti Fousek lezl za starou, když jsi posledně bručel?“ Poté zavládl v lokále klid. Zdánlivý, přirozeně. Pardálové předstírali ležérnost, zatímco špicovali uši směrem k nálevnímu pultu.

„Žena?“ snažil se Píša o překvapený výraz, jenomže nervozitu by v něm teď nerozeznal pouze slepec. Nebyl citlivka, ale namočit Barču do průšvihu a rozčílit ji tím, toho se bál. „Barborka je pořádná ženská, pane strážník,“ uhýbal putykář pohledem. „Zákona dbalá. Co ta by tak mohla vědět vo kradeným frcu…? Já měl dva flastry, to jo. Holt ten pančovanej rum a krádeže sudů vod smíchovskýho pívovaru,“ odváděl pozornost jinam. „Ale Baruška, ta ne. A má na mě dobrej vliv, pane strážník. Hlavně díky ní jsem vod tý doby čistej.“

Bernát znechuceně obrátil oči v sloup: „Takhle se nikam nedostaneme, Píšáku. Podívej, ty určitě víš, že tři noci dozadu kdosi V Hájovně zavraždil mladou, dobře oblečenou ženskou. Nenašli u ní žádné doklady, peněženku ani kabelku nebo psaníčko. A já předpokládám, že pokud jí někdo psaníčko sebral, tak tvůj pajzl je první místo, kde by se ho za peníze rychle zbavil.“

Píša si pouze otřel zpocené čelo. Dnes v noci se pro něj situace nevyvíjela nejlépe.

„V zásadě se před námi otevírají tři možnosti,“ předestřel Bernát výčepákovi jako učitel studentovi při doučování. „Buď se tady žádná kradená portmonka neobjevila a já ti křivdím. To je ta první možnost. Pak máme druhou – že o tom s tvojí milostivou paní něco víte a ty mně všechno hned teď vyklopíš. Já to budu brát jako spolupráci, ty věci akorát zabavím, udělím vám domluvu a budete mít u mě jednu maličkost k dobru.“

„Ta třetí možnost je jaká, pane strážník?“ zajímal se až pozoruhodně Píša.

Strážník č. 2019 se zatvářil tajemně, jako by snad kromě architektury vystudoval ještě herectví. „Třetí možnost, Píšáku? Tak… ty budeš dál zapírat a já ti sem do půlhodiny zařídím výjezdovku od nás z Hradčan, která ti to tady obrátí vzhůru nohama. Nejen Hrušku, ale celý tenhle dům. Ona ty kradené kousky najde, Píšáku, a předá je mordpartě. Potom už byste oba měli na krku maření úředního výkonu a dost možná i bránění spravedlnosti v případu vraždy. Za tohle by padl trest natvrdo, o tom nepochybuj! Tak co? Já dnes nemám moc času, Píšáku.“

Hospodský se naklonil ke strážníkovu uchu, jako by ho snad chtěl políbit. „Fanda Čerňák, včera po půlnoci, pane strážník. Psaníčko s portmonkou. Tu peněženku hnedka vylágroval a prachy u mě prochlastal. Portmonku Baruška nechtěla, ale to psaníčko bylo vopravdu šik. Takový celý bílý, s černým zapínáním. Jako maj dámy ve Francii. Ten blbec to prodal za dvacku, pane strážník,“ líčil Píša šeptem. „Vona je Baruška fakticky hodná ženská, ale podlehla tý ceně… Zlákalo ji to.“

„No, dobře, dobře,“ uklidnil Bernát blekotajícího Píšu. „Zítra v devět ráno ať milostivá nakluše ke mně na komisařství i s tím psaníčkem. Kvůli svědecké výpovědi a té domluvě. Jinak mordparta, pamatuj! A opovaž se Čerňáka nějak varovat.“

Po úspěšném výstupu opustili Bernát s Traublem Zlatou hrušku, aby pokračovali v obchůzce. Obecní strážce navrhoval dojít si rovnou pro Čerňáka a vytáhnout ho z postele, což ovšem státní policista zamítl. „Provedeme to jinak, kolego. Podstatně bezpečněji. Uvědomte si, že v tom bytě s Čerňákem bydlí dalších pět chlapů a tři ženské. Vesměs typy jako on. Mohlo by se to zvrtnout, a já nechci střílet ani volat posily. Čerňák nejspíš vraždil, nepředpokládám, že by se bál riskovat.“

„Mno, tak jak teda…?“ rozkročil se Traubl a nezapomněl počastovat kočičí hlavy plivancem.

„Zítra je pátek, ne?“ nadhodil Bernát řečnickou otázku. „Pracovní den. Čerňák od sedmi ráno pomáhá tady kousek na jatkách. Holt si při pátku trochu přivstanu a seberu ho na rohu Černínské.“

Traubl krapet zahanbeně přikývl, jeho původní plán skutečně po taktické stránce nikterak nevynikal. „Dobrej nápad. Vím, že moje práce je pořádek v obvodě, ale jestli chcete tuhletu asistenci, není problém. Jak jste povídal – přece jenom je to vrah.“

Bernát s díky odmítl. Byl si jistý, že Fandu Čerňáka bez potíží zvládne sám.

* * *

Přestože nad Prahou se teprve začínalo rozednívat, Čerňákovu siluetu Bernát spolehlivě rozpoznal i za šera. Kdyby podle ničeho jiného, tak už jen ta klátivá chůze a neodmyslitelný černý šátek se žlutým štráfkem Fandu bezpečně identifikovaly. A zrovna tak Bernát věděl, kudy se přesně bude Čerňák k jatkám ubírat. Moc možností ani neměl.

Zatýkání zvládl strážník č. 2019 vcukuletu a s bravurou. Bez pendreku, bez hrozby namířené pistole. Prostě se náhle před Čerňákem zničehonic zjevil a policejním chvatem ho poslal k zemi. Figurka z hradčanského polosvěta nestačila ani mrknout. Zato Bernát si koutkem oka všiml, že od protilehlého domu U Raka ho nenápadně pozoruje Traubl. „To jste vážně nemusel, kolego!“ křikl k němu Bernát. „Vidíte, že ho mám. Ale děkuju.“ Obecní strážce pořádku státnímu policistovi beze slova zamával, načež se vydal za svými záležitostmi.

Zato Čerňák, probuzený chladem pout na zápěstích, se pozoruhodně rozpovídal. Došlo mu, v čem právě lítá. „Pane strážník, já ji nezabil, musíte mi věřit! Ona už tam ležela! Já si všim toho nóbl psaníčka, tak jsem ho štípnul, ale vrah nejsem, opravdu ne! Na smrt mý mámy!“

Bernát mu nasadil páku: „Vstávej! Popovídáme si u nás na komisařství!“ Přiměl Fandu Čerňáka postavit se na nohy a hnal ho před sebou k hradčanskému komisariátu. V brzkém ránu se naštěstí vše obešlo bez početnějšího zástupu čumilů.

* * *

Ředitel Weiss si dal záležet, aby v kanceláři zůstal se Smotlachou sám. Potřeboval si s ním promluvit důrazně a především ihned, poněvadž se celá situace začínala povážlivě zvrhávat. „Tak co, člověče? Už je to třetí den přes termín! Kde ji máte? Co je s ní?“ štěkal nervózně jednu otázku za druhou. „Víte o ní vůbec něco od té doby, kdy jste ji viděl naposledy?“

Obchodní referent Krasozdravu musel přiznat, že neví. Sám byl z toho v koncích: „Nemám tušení, pane řediteli. No, skutečně jsme byli domluvení. Říkala, že recepturu má a přinese ji,“ žmoulal jindy tolik suverénní Smotlacha před rozzlobeným Weissem kapesník. „Pokoušel jsem se s tou ženskou spojit hned, když nedorazila na schůzku. Dokonce jsem zašel i k ní domů a do práce. Nikdo o ní nic neslyšel, pane řediteli. Doopravdy!“

Filip Weiss poodstoupil k oknu, kde hlasitě vydechl. Pohledem do tiché letní ulice se chtěl uklidnit, což mu zrovna nevycházelo. Začínal litovat, že dal tomu poděsovi svolení k jeho sólo akci. „Poslouchejte, Smotlacho, já za tím tuším cosi vážně nehezkého. Jestli jste firmu do něčeho namočil, odskáčete si to sám. Mně nikdo nic nedokáže! Já se přece kvůli vašim alotriím nenechám zavřít. To by tak hrálo, abyste ještě Krasozdrav položil nějakými neuváženými skopičinami.“ Direktor vymrštil proti Smotlachovi ukazovák, jako by ho tím prstem zamýšlel probodnout. „Vy sám nejlíp víte, co jste způsobil. Proto vám přikazuji dát celou záležitost do pořádku, anebo se jí už nevěnovat. Na každý pád – o žádném Novosvětském elixíru už nechci slyšet!“

Problém byl, že Smotlacha o tom, co způsobil, nevěděl zhola nic. Avšak i v tristní situaci pro sebe spatřoval jedno plus do budoucna. Jestliže Weiss už nechce s elixírem báby Mandlochové nic mít, mohl by na něm vydělat on sám. Jenže jak, když neměl ani tucha, co se s tou Pakostovou stalo a proč se tahle peněz lačná panička neozývá.

* * *

Velitel hradčanského komisariátu Sboru uniformované stráže bezpečnosti zapálil inspektoru Trčkovi jadranku svým zapalovačem. Návštěvy z mordparty bral doktor Záruba vždy vážně. Vaňáskova „čtyřka“ se těšila dobrému zvuku, přičemž její detektivové se neostýchali veřejně povědět, se kterými odděleními „úesbéček“ se jim spolupracuje lépe a se kterými hůře.

„Děkuju, pane doktore,“ potáhl Trčka z cigarety, načež se posadil proti inspektorovi v černém stejnokroji. „Takže, totožnost bychom měli. Věra Pakostová, čtyřiadvacet let, reklamní úřednice v Čedoku, netrestaná, vdaná, bezdětná. Bytem ve Vršovicích.“

„Takže nebyla od nás,“ promluvil inspektor Záruba za Trčkova přitakávání.

Inspektor Trčka listoval případovou dokumentací: „Zmizení ohlásil druhý den manžel na tamním komisařství, o další den později se na něj obrátili taky z Čedoku, nejspíš když nepřišla do práce a nemohli ji sehnat.“

Zárubovi naskočil ve tváři vítězoslavný výraz: „Vidíte, náš strážník – architekt vám dodal jejího vraha, včetně uloupené kabelky. V solidním čase, pane kolego. Schopné lidi tady máme, viďte? To víte, Hradčany. Tady velím já a je to znát.“

Trčkova slova v následujících okamžicích však znamenala pro Zárubu studenou sprchu. „Strážník Bernát je skutečně mimořádně šikovný, pane doktore,“ začal kriminalista opatrně. „O tom není sporu. Výrazně případ posunul. Ale…“

V dosud suverénní Zárubově tváři se objevil stín obav.

„Toho Čerňáka rozhodně za vraždu Pakostové zavřít nemůžeme,“ řekl rozhodně Trčka, čímž Zárubu naprosto šokoval. „Nemůžeme, protože nevraždil. Dostane flastra za krádež a neoznámení trestného činu. Víc nic.“ Velitel hradčanských uniforem působil po těchto informacích natolik zmateně, že se Trčka dal do podrobnějšího vysvětlování.

„Věci se mají tak, že tenhle vagabund Čerňák se v osudnou noc ocitl v té zahradě domu U Zlaté hvězdy. On tvrdí, že potřeboval rychle čůrat, podle mě obhlížel, co by ukradl,“ rozhovořil se Trčka. „Ale o tohle nejde,“ máchl rozmrzele pravačkou. „Každopádně v tom břečťanu narazil na mrtvou Pakostovou a obral ji. Peníze z portmonky si nechal, psaníčko prodal ve Zlaté hrušce a tu portmonku nakonec zahodil, když ji nemohl udat. Už jsme ji našli. Tam, kde nám sám prozradil.“

Záruba sklepl do popelníku špičku z jihoslovanského doutníku. „A že mu tak věříte…“ zapochyboval uštěpačně.

Trčka však věděl, o čem hovoří. „Věříme, protože modus operandi ho absolutně vylučuje. Ona totiž samotná příčina smrti je u té Pakostové trochu… záhadná. Lékař, co Pakostovou prohlížel jako první, ji nebyl vůbec schopný určit. Stopy násilí veškeré žádné,“ rozhodil Trčka pažemi. „Úder, škrcení, bodnutí, seknutí, kulka… nic z toho, samá voda. Prostě se jí zastavilo srdce. Jakoby mladou paní kdosi vypnul,“ naznačil inspektor prsty otočení vypínačem.

„Infarkt?“ nevěřil doktor Záruba. „U mladé, zdravé ženy?“

„Jevilo se nám to tak,“ připustil Trčka. „Jenže dneska po obědě nám poslali papír doktoři ze soudního. Příčina smrti – otrava. S tím by se sice dalo pracovat, kdyby ale tihle slovutní páni doktoři věděli, čím se otrávila. Jenomže oni to neví.“

Teď už se inspektor Záruba cítil totálně mimo. Nehnutě seděl a nechal Trčku mluvit dál.

A ten mluvil rád. „Selhání životních funkcí způsobila neznámá látka, kterou dotyčná Pakostová nejspíš vypila. Slyšíte dobře, pane doktore? Neznámá. Jednoduše, my víme, že se otrávila nějakým utrejchem. Ovšem, co to bylo za sajrajt… tady jsme v koncích. Buď jak buď, Čerňák ji zabít nemohl,“ zavrčel Trčka. „No a na mně je, abych prověřil, jestli jí ten jed někdo dal, nebo si ho vzala sama. Ať už vědomě, anebo náhodou.“

Záruba konečně porozuměl: „To ovšem posouvá celý případ do úplně jiné roviny. Ještě že tohle už není starost našeho komisariátu.“

„Jo,“ přisvědčil detektiv. „Nicméně i když nejde o záležitost spadající do vaší kompetence, rád bych nadále využil schopností a znalostí pana strážníka č. 2019, inženýra Bernáta. Pokud mi to dovolíte, pane kolego,“ roztáhl dlaně v obranném gestu. „Pan Bernát mi byl na Hradčanech už párkrát nápomocen a je to teda formát. Až moc velkej na šlapání chodníku,“ pravil s jemnou výčitkou vůči Zárubovi. Nebyla však spravedlivá.

Záruba neviděl ve spolupráci Bernáta s mordpartou problém. Jinak se ale považoval za nutné obhájit. „Myslíte si, že mně není krapet proti srsti, když mi tady inženýr architekt dělá pochůzkáře? Vedle mě jediný chlap s titulem v baráku a já ho píšu na rozpis pochůzek.“ Inspektor Záruba vyfoukl doutníkový dým: „Jenže co s ním, pane inspektore? Náš komisariát si vybral dobrovolně, patřil totiž mezi nejlepší v přípravce. Vždyť on se na ty pochůzky těší! Chtěl jsem ho poslat do důstojnického kurzu. Nešel! Na stáž ke kriminálce. Nechtěl! Taky jsem ho doporučil ke zpravodajcům. Ani ťuk! Že prý jenom jako pochůzkář se může procházet po místech, kde se cítí šťasten, a brát za to ještě peníze. Tohle nám opakuje pořád dokola. Já už to vzdal. Chce šlapat dlažbu, tak ať je po jeho.“

* * *

Půllitry cinkly o sebe. Bernát měl dnes volno a namísto mundúru, v němž ho místní znali, měl na sobě svůj střízlivý, vcelku nenápadný oblek. Vedle u stolu seděl inspektor Trčka. Detektiv z mordparty Bernáta vytáhl, takže svému hostu platil první pivo.

Bernát si otřel pěnu z úst: „Kdybyste řekl hned, že ta Pakostová se za svobodna jmenovala Mandlochová, mohli jste se posunout už dřív,“ smál se uvolněně. „Její máma tady bydlí od narození, pane inspektore. Stará osoba, už v penzi. Přivydělává si jako mastičkářka a taková… bába kořenářka, abych tak pověděl. Mně zatím všechno funguje, takže její služby nepotřebuju, ale lidi odtud na ni nedají dopustit.“

„No jo,“ zauvažoval Trčka, přičemž zahloubaně hleděl skrz půllitr. „Tak ona ta Pakostová šla nejspíš navštívit mámu, ale proč se vracela takhle pozdě? Do těch Vršovic to ještě měla kus cesty a tramvaj jí v noci taky nejezdí úplně nejlíp.“ Trčka se napil, nicméně momentální rozpoložení mu neumožňovalo zlatavý mok patřičně vychutnat. „Taky je divné, že Mandlochová přijala zprávu o smrti své dcery takhle klidně. To Pakostové manžela jsme museli málem křísit.“

Strážník č. 2019 opět využil místní znalosti k Trčkovu zasvěcení do poměrů. „Tak to mě nepřekvapuje, pane inspektore. Víte, on je za tím vším takový neradostný příběh. Ona ta mladá Pakostová, tehdy ještě Mandlochová, chtěla vždycky z Nového Světa vypadnout. Vlastně se za něj styděla,“ Bernát se rozhlédl dokola, po hospodských stolech. „Chápejte, Nový Svět – chudá čtvrť, vystrkov. Věrka to tady dost nesnášela. Taky odmítla převzít bylinkářskou tradici a nechtělo se jí na řemeslo. Stará z ní prý chtěla mít cukrářku, ale Věra mířila výš – k maturitě. Fakt je, že nebyla vůbec hloupá a měla zatraceně pevnou vůli. Tak si tu obchodní akademii nakonec vyvzdorovala. Ovšem na akádě se její nechuť k Novému Světu ještě prohloubila.“

„Potkala nové lidi,“ chytl se Trčka. „Vesměs ze střední a vyšší třídy, viďte?“

Bernát přisvědčil. „Tehdy už se chodila k mámě jenom vyspat. Tátu dávno neměli, ten padl v sedmnáctém u Caporetta. Já ji teda nepamatuju, ale Novosvětským zřejmě dost utkvěla. Nijak pozitivně.“

Trčka se chápavě zasmál: „Naparovala se…“

„Kdyby jenom naparovala,“ navázal Bernát. „Ona dokázala být hodně nepříjemná a uměla dát lidem najevo, jak jimi pohrdá. Ale měla v tom systém. Třeba manžele Ciprovy uctivě zdravila, protože Cipra je holt lékárník. Ty výstřední umělce taky znala. Říkali o ní, že měla přehled, kdo kde bydlí. Aby odlišila těch pár váženějších Novosvětských od zbytku. V osmnácti se odstěhovala k tomu chlapovi, kterého si krátce nato vzala. Potom už ji v Novém Světě nikdo neviděl. Aspoň co já vím.

Detektiv poklepal prsty o tlusté sklo. „V tom případě ale musela mít pořádně pádný důvod navštívit po letech místo, kterého se štítila. Mandlochová přitom tvrdí, že k ní se dcera nestavovala. Prý netuší, co mohla Pakostová v Novém Světě pohledávat. Jenže, podle mě lže…“

„Taky si myslím,“ upil Bernát ze sklenice.

„No jo. Ale proč lže?“ nadhodil Trčka trochu nepřítomně, spíše pro sebe. „Poslouchejte, pane architekte… já tu bábu Mandlochovou zítra pořádně vyslechnu a navíc se u ní porozhlídnu. Vás bych poprosil, abyste při nejbližší službě obešel lidi z okolních domů a poptal se, jestli u ní náhodou tu Pakostovou nezahlídli. Tím bychom totiž mohli Mandlochové celou její konstrukci rozmetat.“

Trčka se znovu zakoukal do půllitru, jako by snad klíč k vyřešení případu ležel v břevnovské desítce. Inspektorův pohled následně ulpěl na zdech lokálu zvaného Na Štychu. Vzpomněl si, jak mu Bernát kdysi vyprávěl, že pod prastarou klenbou se nasávalo už za dob renesance. Tehdy ale pivo ještě nemělo tu správně zlatavou barvu a tak trochu připomínalo polívku. „Řeknu vám, kolego, tenhle Nový Svět je stejně zvláštní kus země. Chápu vaše zaujetí, protože on v sobě fakt něco má. Akorát že mně to „něco“ – na rozdíl od vás − spíš dělá husí kůži. Kdepak, není nad moje Královský Vinohrady. Nezlobte se, ale já bych řekl, že Nový Svět by potřeboval asanaci. Něco jako před válkou Josefov nebo Podskalí.“

Bernát se nezlobil, jen pokrčil rameny. Takové názory slýchal často.

* * *

„Nebudu vám lhát, že jsme se s Věrou měly nějak rády, pane inšpektor.“ Mandlochová hovořila s překvapivou, do jisté míry odzbrojující vyrovnaností. „Mnou ta její smrt dvakrát nevotřásla. Dyť já ji vod svatby neviděla. I na tu veselku mě pozvali jenom tak ze slušnosti. Víte, kam mě dětičky posadily? Samotnou, k malýmu stolíku u zdi, aby chudá nevzdělaná máma nedělala nóbl paničce vostudu.“ Mandlochová cupitala drobnými kroky po malém, skromně zařízeném obydlí příjemně vonícím po bylinkách. „Takže jakýpak copak? Né že bych jí takovou tragédii přála, to zas ne. Já nikomu nic špatnýho nepřeju. Ale pro dceru, co se mě zřekla, já brečet nebudu. To Vojta, syn, to je hodnej kluk. Taky už tu nebydlí, dělá montéra v bubenečský vodárně. Ten se zastaví, občas i se snachou a vnoučkem. Moc hodný lidi. Snacha prodává v Bubenči v konzumu a vo to moje bylinkářství se zajímá. Ne jako Věra.“

Inspektor Trčka nechal ženinu lamentaci bez reakce. Kvůli tomu tady nebyl. „Takže strážníku Bernátovi jste vypověděla, že vaše dcera Věra se u vás nestavovala. Vůbec jste ji neviděla a netušíte, co mohla v Novém Světě pohledávat.“

„Je to tak, pane inšpektor.“

Trčka nasadil přísný výraz. „Poslyšte, paní Mandlochová! Můžete mi říct, co by tak vaše dcera v Novém Světě hledala, když ne vás? Já si zjistil všecko o té vaší rodinné historii, nemyslete si. Pravda je taková, že Věra se za Nový Svět styděla. Sama povídáte, že se mu roky vyhýbala. Prakticky od odstěhování do Vršovic. A teď se tady mírnix týrnix objeví. To není jen tak. Kamarádila snad tady s někým? Těžko! Já mám dojem, že mi neříkáte pravdu.“

„Dojmy můžete mít, jaký chcete,“ nenechala se stařena rozhodit. „Jenomže ty vaše dojmy mně musíte nejdřív dokázat, to víte líp než já. Je to tahleta… punkce neviny,“ povedl se Mandlochové úsměvný nesmysl.

„Presumpce, ženská…“ opravil ji Trčka rozmrzele. Věděl však, že Mandlochová má pravdu. Neměl proti ní jediný důkaz. Pokud u ní Pakostová skutečně byla, musela ve skromném obydlí nechat spoustu otisků. Při domovní prohlídce by nebyl problém daktylky zajistit, jenže při Trčkově důkazní bídě se v Praze nenajde soudce, který by takovou prohlídku podepsal. Snad s něčím přijde Bernát. Jestli ne, budou muset celou kauzu Pakostová odpískat. Vždyť ani není jasné, jestli jí ten záhadný jed někdo úmyslně podal. Taky si ho mohla vzít sama, ať už schválně, anebo nevědomky. Však pan rada Vaňásek na ranní poradě naznačoval, že se mu tenhle případ nelíbí. „Vždyť vy ani nevíte, jestli šlo doopravdy o mord, pane Trčko,“ sdělil inspektorovi vyčítavě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážník z Nového Světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.