Delegátka
pod rouškou nejistoty

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Jitka Herzánová

Delegátka pod rouškou nejistoty – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Delegátka
pod rouškou nejistoty

Text © Jitka Herzánová, 2021

Illustrations © Pavla Filip Navrátilová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3611-9

ISBN e-knihy 978-80-264-3644-7 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3645-4 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3643-0 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Jitka Herzánová

Ilustrace Pavla Filip Navrátilová

Jak jsem se ocitla někde, kde jsem vlastně asi ani neměla být

Stála jsem u ječící mašiny a holila z uřezaných větví olivy. Moji snahu komplikoval nejen místní důchodce tlačící se vedle. Třičtvrtěmetrová plocha doopravdy nebyla stavěná pro dva lidi zaobírající se více než metrovými, rozrostlými větvemi, tudíž mě ty jeho šlehaly do rukou, občas i do obličeje. Olivy samy potom odlétaly za mé ochranné brýle, do úst, uší, a především do výstřihu. Každou půlhodinu bych mohla vysypávat dobré kilo těchto hnusných, hořkých, olejotvorných plodů ze své podprsenky, kdyby ovšem na to zbývala aspoň chvilka. Té se mi dostávalo na pouhou čtvrthodinu jednou denně, kdy mi bylo povoleno zkonzumovat oběd z vlastních zásob a otočit do sebe láhev vody. Na čurání už potom času nezbývalo, ovšem nebyla ani potřeba, veškerá voda se z těla krátce po vypití vypařila. Navzdory prvním listopadovým dnům jsem se totiž potila skoro víc než v létě na pláži.

Příšerná práce. A potom řev mého otrokáře: „Ty krávo jedna zasraná, nevidíš, že už je pytel plný? Já se z toho poseru, abych myslel na všechno!“

Poodešla jsem a vyměnila vak, do kterého olivy, tlakem v přístroji odděleny od listů, padaly.

„Dones ho sem, ženská, sakra, to ti musím všechno říkat zvlášť?“ ječel na mě ten psychopat Theodoris. Příjmením Psychopulos. Nomen omen.

Sklonila jsem se k šedesátikilovému pytli a pokusila se ho zvednout, když mi příšerná, vystřelující bolest v zádech zabránila v jakémkoliv dalším pohybu.

Bolest to byla tak živá, až mě probudila. Chvíli jsem dost dobře nechápala, ovšem potom mi docvaklo, že to byl pouhý sen. Nedávno jsem s kamarádkou telefonicky probírala události uplynulých dní i noční můry z nich plynoucí, které mě do jisté míry, hmm, mírně řečeno, už ani nebavily.

„Prosím tě. Copak by to bylo normální, abys po takovém silném zážitku neměla blbé sny? Ber to v pohodě, vesmír je v rovnováze,“ řekla mi tehdy.

Tak jo. Všechno je v pohodě a vesmír v rovnováze. Natáhla jsem ruce a prohlédla si krvavé šrámy, které i po necelém týdnu od ukončení snad nejhorší brigády v mém dosavadním bytí připomínaly paže neúspěšné, zato vytrvalé sebevražedkyně. Mrkla jsem se na mobil. Půl dvanácté, lepším se. Tělo i duše už dohánějí to několikadenní neskonalé strádání. Ještě pár dní a budu se přirozeně budit na devátou. Pomalu jsem vstala a bylo to dobré, existence zad se mi sice stále ještě připomínala, ovšem poprvé od ukončení té příšerné práce jsem cítila, že zvládnu snad i něco víc, než se dobelhat ven a prásknout sebou na pláž začínající dva metry od mých dveří. Obloha navíc vypadala zataženě, tedy počasí vyloženě si říkající o procházku.

Nahlédla jsem do ledničky a z věcí, které mi místní lidé, z nichž jsem si díky své milé, laskavé, dobrosrdečné povaze stihla za těch pár týdnů udělat přátele, přinesli poté, co mi ruplo v zádech a vzápětí někomu z místní vlády v hlavě, tudíž se na pár dní zavřely všechny obchody v okolí, jsem si vybrala domácí vajíčka a kousek chobotnice, kterou jsem zapila čtyři dny starým kozím mlékem. Lidská střeva jsou asi vážně adaptabilnější než mozek a duše. Bez ohledu na absenci pečiva to chutnalo naprosto luxusně. Hlavou mi prolétla myšlenka, že dnes mají přece už obchody otevírat a možná by nebylo úplně od věci pořídit si nějaký ten chléb k večeři. Vyměnila jsem si tedy noční košili za šaty a otevřela dveře svého plážového studia.

Na rohožce leželo něco, co tam nepatřilo. Dlouhé, černé, chlupaté, s troškou zaschlé krve na jednom konci. Raději jsem se vrátila do kuchyně pro igelitový pytlík, dotýkat se toho rukama se mi nezdálo příliš vhodné. Co to... Fuj! Štítivě jsem onu nechutnost odhodila. Byl to totiž nejspíš čerstvě useklý kočičí ocas.

Je rok 2020. Všechno se mění, šílí. Nemohlo se třeba tedy stát, že kočky po vzoru ještěrek začaly odhazovat své ocasy, které jim později dorostou?

A pak že mě tu ve vesnici mají prý všichni rádi.

Překonala jsem lehkou nevolnost, zahnala následnou myšlenku zavolat policii, ocas zase zvedla a zahrabala na pláži do písku.

Spi sladce, ocásku.

Onira glyka, ocásku.

Usedla jsem na chvíli na dnes nepříliš vyhřátý písek. Byla jsem na celé širé pláži úplně sama, tmavé mraky nelákaly k opalování ani místní, ani Němce či Rakušáky, kteří sem přijeli většinou v karavanech přečkat druhou vlnu pandemie, ovšem vyložená zima nebyla. S hlavou v dlaních jsem přemýšlela, komu z okolí by moje existence mohla vadit natolik, aby trpěl potřebou kvůli ní uřezávat kočkám ocasy a přinášet je na můj práh. Dumala jsem poměrně dlouho, ale nenapadl mě nikdo jiný než Theodoris, člověk, kterého jsem před pěti lety považovala za kamaráda. Ovšem když se před nedávnem stal nově mým šéfem, jaksi to přestalo fungovat. Ono je něco jiného povídat si při svých volných večerech s věčně přiožralým, veselým majitelem baru, který má radost, že jeho podnik doporučuji svým klientům, nebo pracovat pro něj v oboru, kde se pít nemůže. Nejspíš měl chudáček i absťák, ovšem to, jak se ke mně i bangladéšským kolegům choval, bylo neomluvitelné. No a v den ukončení naší spolupráce mi jaksi ruply nervy a svěřila jsem svůj názor na věc sociální síti. Už je to pár dní, ale až předevčírem jej napadlo si mě zablokovat. A tohle má být asi pomsta. Hnus. Hlavně se tomu moc nepoddávat, o to mu přece šlo. Vyděsit mě a zkazit mi den. Sorry, Theo, ale pokusím se ti nevyhovět. Jdu pro ten chleba.

Potěšilo mě, že i malý krámek ob tři domy od mojí současné rezidence má otevřeno.

„Jásu, kukla mu. Ty kanis?“ oslovila jsem přibližně padesátiletou prodavačku Mariannu, která vždy byla samý úsměv a smích a pokaždé se mě optala, jak si užívám svůj čas zde. Ani si nejsem jistá, zda myslela ve vesnici či na tomhle světě. Nyní však byla zamračená podobně jako obloha.

„Ochíre!“ prskla vyloženě nasraně.

„Copak se stalo?“ otázala jsem se s lehkou paranoií v duši. Přece mě celá vesnice nezačne nenávidět jen proto, že jsem se neshodla s jedním jejím obyvatelem, mimochodem nepříliš oblíbeným.

„Sem to dostala,“ svěří se otráveně, přejede očima po obchodě a když shledá, že tam kromě nás dvou už nikdo není, zvýší hlas v rozhořčení: „Po třech měsících, no chápeš to, kukličko moje? Už jsem fakt doufala, že budu mít klid… a do toho ten debilní lockdown… sorry, že tě s tím prudím, ale rozumíš mi, ne?“

„Jasně že jo.“

Jasně že rozumím, že nemožnost zajít si s kámoškama normálně na kafe a pokecat si, je pro řeckou mentalitu naprosto nepřijatelná. To už se spíš Češi obejdou bez hospod.

„Děsně mě bolí hlava a děloha,“ dodala ještě.

„Přeji ti z celého srdce, aby to brzy bylo lepší,“ pravila jsem upřímně.

„Efcharisto poly, ise pedaki poly glyko,“ vyznamenala mě a se zářivým úsměvem dodala, že by mi z hloubky svého srdce přála, abych jednou své klimakterium prožívala o něco mírněji než ona. „Ale jen o něco, každá žena přece musí trpět,“ dodala vzápětí s varovně vztyčeným ukazováčkem.

Pobavila mě. Hezky jsem se s ní rozloučila, hodila si zakoupený chléb domů a vydala se vyzkoušet, co vše dnes má záda vydrží. Ušla jsem sotva pár kroků, když jsem zaslechla skřípavé otevírání okenice a vzápětí výkřik: „Dokoj, kuno!“

Musela jsem se pousmát, zastavit a obrátit svůj zrak vzhůru, respektive směrem k balkonu v prvním patře domu po mé levici. Pan Jorgos, pětaosmdesátiletý bývalý kapitán, si na něm právě zapaloval cigaretu a přátelsky mi kynul. Přiznávám, že když na mě před měsícem a něco tahle dvě slova poprvé zavolal, nebylo mi to zrovna příjemné, paranoidně jsem v tom vnímala narážku na svá nepříliš malá ňadra. Ovšem velice záhy jsme měli příležitost si popovídat, a přestože starého pána již dost sužoval alzheimer, stále jsme byli schopni najít hned tři společné jazyky. Vysvětlil mi tehdy, že od svých osmnácti let se coby námořník, později kapitán, plavil po celém světě, aby své panictví věnoval v devatenácti jisté krásné Japonce jménem Fumiko Fudžiki. A slova „dokoj, kuno“ znamenají v japonštině přibližně totéž, jako řecky pu pás.

„Kali méra, kaptáně. Pao volta,“ sdělila jsem mu.

„Dnes je krásně. A ty jsi krásná, jako byla Fumiko Fudžiki. Říkal jsem ti už o ní? Byla to Japonka, se kterou jsem v devatenácti poprvé… víš?“ zakřenil se uličnicky.

„To musí být úžasná vzpomínka,“ zasmála jsem se. Kapitán Jorgos mi o Fumiko Fudžiki povídal pokaždé, když jsme se potkali, někdy i několikrát denně. Z celého srdce bych přála všem senilitou trpícím dříve narozeným lidem, aby jejich prořídlé vzpomínky byly stejně krásné jako ty Jorgovy.

Popřál mi příjemný den, já jemu taktéž, zamávali jsme si a on mi poslal vzdušný polibek, načež znovu vykřikl to své „Dokoj kuno!“

Ne, moc lidí mě tu zjevně nenenávidí.

Dalších pár kroků a stanula jsem před místním butikem, momentálně samozřejmě zavřeným. Vlastně otevřeným, ale jinak. Přibližně padesátiletý majitel pan Alexis zrovna za veselého hvízdání válečkem bílil zdi. Znala jsem ho i tehdy a před měsícem a něco po mém příjezdu mi velice rychle a ochotně pomohl sehnat kvalitní ubytování, potom jsme se během října občas potkávali v moři. Jediní dva místní blázni, co ještě plavali, tudíž by mi bylo vyloženě hloupé jej nyní alespoň nepozdravit.

„Četl jsem to na fejsbůku,“ pravil ihned poté rozčíleně, „takže už olivy netrháš, co?“

„Kdepak.“

„A co se teda stalo?“

„Četls to, ne?“

„Jasně, ale chci to ještě slyšet!“

Potlačila jsem obrácení očí v sloup. Strašně moc se mi to nechtělo znovu rozebírat, jenže Alexis si to zasloužil.

„Prostě se k nám choval jako k dobytku, kluky dokonce tituloval bangladéš moskári, a mě taky zrovna neoslovoval akademickým titulem,“ pousměji se, „prostě jen řev, stres a děsně nepříjemná atmosféra. Nakonec mi při zvedání šedesátikilového pytle ruplo v zádech způsobem, že jsem si musela vzít den volna. Den předtím na mě řval, že jsem úplně nemožná a na moje místo čeká deset lidí. Ten den volna jsem dost přemýšlela a došlo mi, že tohle doopravdy zapotřebí nemám. A záda se nelepšila, tak jsem za ním večer zašla do baru a řekla mu, že by možná bylo na místě zavolat někomu z těch deseti lidí, co čekají na moje místo…“

„A nasral se, co? Jak já ho jenom nesnáším, kreténa ubohýho… to ostatně většina vesnice,“ přikývl soucitně Alexis.

„Ani ne, snažil se chovat mile, asi mu došlo, že to přepískl. Když jsem se odvážila zeptat na peníze, pozval mě, ať si pro ně přijdu další večer.“

„A…?“

„Nechal mě hodinu čekat, potom teda dorazil, ale naprosto mě ignoroval. Tak jsem se mu po čase připomněla, prý na to zapomněl a dá mi je zítra, což se mi teda moc nelíbilo a požádala jsem ho, že bych raději dnes. Na to po mně hodil šedesát euro a vysmál se mi, že se mám radši dobře vdát, protože na práci zjevně nejsem. Řekla jsem mu, že mi slíbil dvojnásobek, a to už začal zvyšovat hlas, nejspíš černý svědomí. Prý oni se tu snaží přežít, což já naprosto nechápu.“

„A ty?“

„Odpověděla jsem mu, že mě mrzí, kým doopravdy je. Že jsem znechucená jeho chováním ke svým zaměstnancům a to, že mě v závěru sprostě okradl, činí moji zkušenost hodnotnější. No a potom… ehm, asi to nebylo úplně fér…, ale já si to zkrátka odpustit nedokázala.“

„Co? Plivlas mu do tváře, hajzlovi?“ Alexův výraz tváře připomínal typického muže, který právě sleduje fotbalový zápas.

„Kdepak. Jen… jsem si ho přejela pohledem od hlavy až k patě, asi neslušně dlouho se zastavila na tom jeho bachoru a s úsměvem prohlásila, že doopravdy nevypadá jako někdo, kdo by umíral hladem. Potom jsem si šla sednout k jeho ženě, která vše mlčky sledovala, abych se s ní rozloučila, protože jsem začínala tak nějak tušit, že v tom baru už asi nebudu nadále vítaná.“

„Dobře ty! Co on?“

„Přiběhl k nám a začal mě doopravdy hodně hlasitě a vulgárně žádat, ať okamžitě odejdu.“

„A ty?“

„Řekla jsem mu, že dopiju víno a odejdu. Tak mi vytrhl skleničku, chrstl mi ji do tváře, sklínkou potom mrštil tamtéž. Ale zachytila jsem ji, takže se vlastně nic moc nestalo. Třískla jsem s ní o zem, dupla na ni, doporučila mu, ať vyhledá psychiatra, jeho ženě, že je pro mě hrdinka a vznosnou chůzí odešla.“

„Nádhera,“ vydechl, „myslím teda tvůj přístup. Ale to bylo násilí, musíš na policii, navíc ti dluží šedesát euro, a…“

„Už jen pětapadesát.“

„Jakto?“

„Jaksi jsem nestihla zaplatit za to víno, co jsem si při čekání na něj objednala.“

„Ale stejně! Měla bys jít na policii, tohle mu nemůže přece projít!“ mlel jako dobře promazaný kolovrátek.

„Nikam nejdu, ti kluci z Bangladéše jsou tu ilegálně.“

„No a?“

„Byli fajn. Musí si našetřit, aby se tam u nich doma mohli oženit.“

„Jejich problém, ne?“

„Právě. Proč jim dělat další.“

„Seš moc měkká, ať se každý stará sám o sebe, ne?“

„Přesně tak. Proto Theovi nepomůžu. Třeba mu ani nedošlo, že něco udělal špatně. Bude se i nadále chovat stejně a třeba příště narazí na někoho, kdo nebude tak laskavý jako já, a ten mu to dá i s úroky ode mě.“

„To zní skoro jako filozofie?“

„Je to filozofie. Moje.“

„Nic není jen tvoje, víš, že jsem komunista.“

„Vím. První komunista v mém životě, se kterým se dá mluvit,“ rozhodnu se pro cestu komplimentu. Chvíli mě ještě přemlouvá, ať jdu na policii, nato se rozloučíme a já pokračuji, ani vlastně nevím pořádně kam.

Potřebuji si vyčistit hlavu, ani mě to nějak moc netáhne mezi lidi, což je dobře, protože bych měla docela smůlu. Dost mě překvapilo, jak vážně místňáci pojali ten lockdown. Je to tu trošku jiné než v Čechách. Reálně existuje šest důvodů, které umožňují opustit svůj příbytek. Pokaždé, než tak člověk učiní, musí poslat SMSku s vysvětlením, proč momentálně musí ven, na údajně bezplatné, ale zato věčně přetížené číslo, anebo mít alespoň u sebe kus papíru s čestným prohlášením, kdy opustil domov a z jakého důvodu.

Jasně, a přesně na to jsem dnes zapomněla. Vytahuji z tašky sešit, kam si běžně poznamenávám nová řecká slůvka, a usednu na nedalekou lavičku před kostelem. Napíšu své jméno, datum, čas a číslo šest, tedy sportovní aktivita. Posledních pár dní jsem činila taktéž, byť jsem se pouze opalovala před barákem. Čert ovšem nikdy nespí a co kdyby některý z těch uniformovaných náhodou zabloudil sem, na výsep planety? Měla jsem pro tento případ na jedné obrazovce svého telefonu připravené online šachy, abych kdyžtak mohla tvrdit, že právě aktivně sportuji. To teď ovšem již snad nebude nutné, procházka se dá za sportovní aktivitu považovat, ne? Přinejhorším přejdu do lehkého klusu. Asi jediná věc, která mě na koronakrizi baví, je skutečnost, jak nás ne vždy smysl dávající vládní nařízení nutí být kreativní a přemýšlet jinak než obvykle.

Dopsala jsem a schovala blok i propisku do tašky, když náhle zpoza mraků ve všech odstínech šedi vykouklo sluníčko. Slastně jsem přivřela oči, natáhla nohy a nastavila mu tvář. Jiný kraj, jiný mrak, přeřekla se jednou desetiletá holčička, které jsem na jaře skrze Skype pomáhala s angličtinou. Momentálně mi tahle myšlenka přišla geniální. Ano, všude jsou nějaké mraky, ovšem natolik rozdílné, že… z dumání mě náhle vytrhlo cosi teple slizkého na mém kotníku. Cukla jsem sebou, otevřela oči a spatřila světlehnědého, středně velkého chlupatého křížence, který mi právě olizoval nohu, vrtěl trošku nesměle ocáskem a upíral na mě až nadpozemsky nádherné čokoládové oči.

„Pocem, čumáčku, co ty tady?“ podrbala jsem ho za ušima. Jemně zakňučel a povyskočil, aby mi mohl olíznout i nos. Napadlo mě, že je to třeba chlupatý andílek, co se potlouká kolem kostela, aby potěšil osamělé poutníky, ale posléze mi ta myšlenka přišla přehnaná. Prostě jen hezký, slušně vychovaný pejsek, který oplývá empatií natolik, aby pochopil dvě základní pravdy, totiž že mám ráda zvířata a že si dnes zasloužím i dotek celého zvířete, nejen jedné, navíc mrtvé části. Slunce ovšem náhle zalezlo za mraky, zafoukalo a už to nebylo úplně na nějaké to vysedávání.

„Chtěla jsem jít na procházku, půjdeš se mnou?“ optala jsem se spíše pro formu. Ovšem pejsek, tedy fenečka, jak jsem zjistila vzápětí díky jejímu přičupnutí, to nejspíš vzala vážně. Celou cestu na čtyři kilometry vzdálenou pláž se nehnula na víc než metr od mojí nohy. Občas jsem ji podrbala za ušima, na což reagovala jemným kňučením a jednou se dokonce natáhla do trávy a ukázala mi bříško.

„Budu ti říkat Kukla,“ oznámila jsem jí a co můžu z pohybu jejího ocásku soudit, nebyla proti. Měla obojek, ale bez známky. Co mi ovšem přišlo zvláštní, nikdy předtím jsem ji ještě nepotkala, a to si troufám tvrdit, že za uplynulých pět týdnů jsem stihla osobně poznat nejen všechny místní psy, ale i většinu koček.

Doopravdy mě překvapilo, že to Kukla se mnou vydržela až na pláž, i to tempo chůze jsme měly shodné. Svěřila jsem se jí po cestě se svým ranním zážitkem, koukala se mi upřeně do očí a vrtěla ocáskem, nejspíš i za tu nebohou kočičku, která o tuhle výsadu díky debilnímu Theovu egu přišla. A nejspíš nejen o ni.

Dorazily jsme do cíle a povědomé šedé auto, stojící na prašné příjezdové cestě k pláži, mi na tváři vyvolalo dnes asi teprve pátý upřímný úsměv.

Jasně že jsem úplně nevěřila, že by místní rybář Pelopas dokázal sedět doma, jak kážou současné koronistické zákony, když široko daleko není ani jeden případ a moře je stále plné ryb. Pelopas, můj učitel. Potkali jsme se pár dní po mém příjezdu v jeden krásný podvečer na mole, pouhých pár kroků od mého apartmánu. On hlasitě konverzoval se dvěma kamarády a já si vyrazila na procházku. Zastavila jsem se a poslouchala šumící moře a oni mě oslovili. Prý odkud jsem, jak se jmenuji a tak dále.

Přes sedm sezón strávených v Řecku byla moje řečtina stále dost nestabilní, na delegatuře se holt žije tak trochu v česko-anglické bublině a lekce od řidiče jednou týdně ani rozpravy s místním psíkem, který navíc tak úplně nedává zpětnou vazbu, k dokonalé adaptaci tohoto krásného a složitého jazyka nepostačily.

Ovšem onoho říjnového večera se mě po pár ouzech a několikahodinové konverzaci s pány rybáři zmocnil pocit, že teď je možná správná chvíle na samostudium. Pánové byli velice přímočaří a chápaví a kdykoliv jsem nějaké slůvko nevěděla, ochotně mi pomohli, byť jiný jazyk než řečtinu neovládali. Chodila jsem za nimi často a všechna nová slůvka i fráze si zapisovala. Potom se ochladilo, spustily se deště a nedalo se denně rybařit, navíc většina místních začala makat na olivách, což je dost vysilovalo, a večer už neměli na nějaké to vykládání čas, ovšem s Pelopem jsme v kontaktu zůstali. Párkrát týdně jsme se na hodinku dvě sešli a ve vší počestnosti ladili moji řečtinu a časem i jeho angličtinu, ba i pár českých výrazů jsem ho naučila. Několik místních drben, ženských i mužských, si povídali, bůhvíco spolu vyvádíme, ale my vážně byli pouze lingvisticky spřízněné duše. Pár dní jsme se neviděli, moje záda, lockdown a tak, proto mě jeho přítomnost doopravdy potěšila.

Došly jsme spolu s Kuklou až k pláži, kde na dece, kousek od cukající udice, ležel na dece natažený Pelopas a mírně chrápal.

„Běž za ním a olízni mu čumák, třeba ti dá kousek rybičky,“ poradila jsem tiše své chlupaté společnici a ta mě pochopila naprosto dokonale. Bylo hezké sledovat, jak se k němu s vrtícím chvostem žene, až písek lítal, načež jej kontaktem svého dlouhého, růžového jazyka s jeho obličejem probudila.

„Jásu, skilaki,“ zasmál se a posadil, drbajíc ji za ušima. Hodnej člověk prostě.

„Jásu, fíle mu. Ty kánis?“ přistoupila jsem k nim.

Pelopova radost z našeho setkání byla nehraná. Poté, co vyřešil problém cukající se udice a ulovenou rybku ke Kuklině radosti shledal příliš malou, tudíž jí feně daroval a ona ji zhltla na dvě kousnutí, jsem si k němu přisedla a prakticky jsme propovídali celé odpoledne. Moje propiska nestačila kmitat po stránkách sešitku, s jakou rychlostí přibývala nová slovíčka. Pelopas měl zvláštní dar, chápal totiž naprosto vše, co jsem ještě nebyla schopná řecky vyslovit. Buďto byl geniální, anebo jsme si zkrátka komunikačně sedli. Třeba když jsem se v minulosti chtěla dozvědět, jak se řecky řekne motýl, řekla jsem barevná, hodná vosa a on hned věděl. Zkraje našeho přátelství jsem samozřejmě byla trochu skeptická a každé slovíčko si ověřila u Thea, tehdy ještě nebyl můj šéf, měl otevřený bar a permanentní hladinku, tudíž se s ním dalo mluvit, ovšem po pár dnech mi došlo, že co Pelopas řekne, tomu můžu věřit.

Řekla jsem mu o kočičím ocásku. Zakroutil hlavou a odplivl si. Pravda, škoda slov.

Zmínila jsem i své setkání s Alexisem a jeho doporučení, ať jdu na policii.

„Ví o ocásku?“ zajímalo ho.

„Kdepak, jsi první, vlastně druhý, komu to říkám, ale ona to nikomu nevykecá,“ kývla jsem hlavou ke Kukle štěkající v příboji na vlny.

„Možná tak vlnám,“ rozesmál se, „a je moc dobře, žes mu to neřekla. Alex je fajn kluk, ale moc mladej, prd tomu rozumí,“ zhodnotil svého o necelých šest let mladšího spoluvesničana.

„Nechci to řešit přes policii,“ zopakovala jsem mu, co už věděl. „Ti Bangladéšani, a…“

„Ale nasraná seš, co?“ skočil mi do řeči.

„Upřímně? Dost. Nešlo mi ani tak o peníze jako o zkušenost, ale to, co Theodoris Psychopulos udělal, mě fakt zklamalo… a nasralo, no.“

„Zbavím tě toho, chceš?“

„Jasně, budu ráda.“

„Máš ráda jeho ženu?“

„Je to skvělá ženská, akorát je mi jí líto, život s takovým…“

„A jeho dceru?“ pokračoval.

Vybavila jsem si třináctiletou, prudce inteligentní Eleni, kterou znám od jejích osmi a kývla. Sladké dítě.

„Výborně. Jsou to tvoje kamarádky. Budou Vánoce. Představ si, že každé z nich dáš jako dárek třicet euro. To tě nezruinuje, ne?“ usmál se.

„Orea. Doro para tin jineka ke kori,“ zasmála jsem se ulehčeně.

„Kalitero doro apo ton Theodori, Esi ise kaliteri apo ton Theo,“ doplnil, omluvně obrátil oči k nebi a pokřižoval se.

„Seš hrozně moudrej, vážím si tě jako člověka,“ vydechla jsem vděčně. Nebylo to totiž poprvé, co dokázal naprosto jednoduše shrnout něco, v čem jsem se docela plácala.

Třeba po mém prvním dni na olivách, kdy jsem si mu postěžovala, že na mě Theo neustále huláká, že jsem úplně blbá a že nechápe, jak můžu psát, když nechápu, jak se sbírají olivy, mi řekl pouze: „Tak mu napiš krátkou básničku, nic delšího nepochopí, aby viděl, že psát umíš.“

„Tak na to moje řečtina asi nepostačí,“ ošila jsem se tehdy.

„Ti pomůžu,“ zasmál se a už procítěně recitoval:

„Kita ton vlaka!

Ine kaki plaka!“

A potom ještě pokračoval ve smyslu, že celý život je vtip, občas k zasmání, občas méně, ale když se budu smát pořád, zvládnu všechno. Pravdu děl, následující dny jsem se na olivové plantáži smála naprosto všemu a nebýt těch zad, snad bych to i psychicky s tím psychopatem Psychopulem vydržela pár dalších týdnů. Ovšem zpětně si říkám, proč? I tělo má asi jistou formu rozumu a chrání duši před zběsilými počiny.

Prokecali jsme se až do soumraku, během kterého začalo zlehka poprchat.

„Hodím tě do vesnice, ať nezmokneš,“ nabídl mi Pelopas.

„Seš moc hodnej, ale… já tu dnes nejsem sama, víš?“

„Jasně, že vezmeme i pejska,“ zasmál se.

Jenže zde nastal problém. Kukla s námi, vášnivě vrtíc ocasem, ochotně kráčela až k Pelopovu autu, ovšem jakmile nastartoval, cukla sebou a utekla o dobrých dvacet metrů, odkud nás vyčkávavě pozorovala. Když vypnul zapalování, na moji pobídku sice přiběhla, ovšem do auta nastoupit odmítla a jakmile Pelopas znovu nastartoval, situace se opakovala. Pršelo čím dál víc.

„Pojď se schovat, ať nezmokneš,“ vyzval mě, „holt si dnes dáme pomalou jízdu.“

Poslechla jsem svého moudrého kamaráda a průměrnou rychlostí patnáct až dvacet kilometrů v hodině jsme jeli do vesnice, přičemž jsem ve zpětném zrcátku sledovala, že Kukla je nám stále v patách. Vyhodil mě u kostela právě ve chvíli, kdy jako na zavolanou přestalo pršet.

„Je to jen na chvíli, má teď chcát pořád, pláž ani rybaření v nejbližších dnech nehrozí, ovšem tvoje řečtina potřebuje rozvíjet. Takže?“ pohlédl na mě.

„Stav se třeba zítra, vlastně bych potřebovala poradit, víš, jak píšu tu knížku, mám tam i pár řeckých výrazů, a nevím, zda správně…“

„Mám zítra nějakou práci, končím v sedm. Tak v osm se zastavím?“ navrhl.

Kývla jsem. Možná by si někdo mohl pomyslet, že zvát si večer domů o generaci staršího Řeka je naprostá zhůvěřilost. Jenže on si získal moji plnou důvěru a já toho nikdy nelitovala. Mimochodem, slovníček na konci knížky je i jeho práce. Díky, Pelope.

Vystoupila jsem z auta, zamávala odjíždějícím koncovým světlům a během minuty doběhla i Kukla, splavená dlouhým během, jazyk téměř na zemi. Padla mi k nohám a zhluboka dýchala. Sklonila jsem se k ní a podrbala ji na bříšku, když těsně za mými zády zastavilo auto.

Ani jsem nezvedala zrak, anžto prostor vedle kostela fungoval jako veřejné parkoviště, tudíž jsem to brala jako naprosto přirozenou věc. Po chvíli mě ale začal zlehka trápit fakt, že motor je stále zapnutý. Chtěla jsem se otočit a zjistit, co se děje, ovšem v ten moment mě kdosi uchopil za rameno. Nechala jsem Kuklu Kuklou a prudce se otočila, abych vzápětí stanula tváří v tvář strážci zákona.

„Dobrý večer,“ pozdravila jsem.

„Dobrej. Slečno nebo mladá paní, nasaďte si laskavě roušku!“ požádal mě poměrně ostře. Nosila jsem tu svoji oblíbenou stále na krku, proto nebyl problém jeho přání vzápětí vyplnit. Souhlasně přikývl, pak pokračoval:

„Nejsi Řekyně, co?“

„Kdepak, pocházím z České republiky.“

„Kde to je?“

„Vedle Německa.“

„Fajn. Gutten Tag. Víš o tom, že bych teď po tobě mohl chtít 300 euro za to, žes neměla masku?“ optal se téměř přátelsky.

„A… ano. Omlouvám se. Myslela jsem, že pouze pokud mám kolem lidi…“

„Ne. Vždy a všude. Je to jasné?“

„Jasné,“ kývla jsem.

„Hezkej pes,“ kývl hlavou ke stále ležící Kukle. „Tvůj?“

„Kdepak, to je moje sousedka,“ nenapadlo mě vhodnější pojmenování dané situace.

Kývl, sklonil se k ní a rovněž ji podrbal na bříšku. „Přemýšlím, že tvojí sousedce odpustím pokutu, co ty na to?“ optal se. Kukla se posadila a olízla mu ruku.

„Takových sousedů si važ,“ usmál se na mě, popřál mi příjemný zbytek večera a naskočil do auta o zlomek vteřiny dříve, než jeho za volantem sedící kolega sešlápl pedál, načež z nuly na sto zmizeli.

„Efcharisto poly, jitonisa mu,“ usmála jsem se na Kuklu a, covid necovid, vlepila jí spontánní pusu rovnou doprostřed čenichu. Vždyť mi právě ušetřila 300 euro, které budu potřebovat, abych se na Vánoce dostala domů. S myšlenkami plnými krásy nad faktem, že i přes koronakrizi stále existují normální strážci zákona, jsem vykročila ke svému přechodnému domovu. Je to nádherné, nemuset nutně vyhazovat za pokuty. Nejsem momentálně milionářka, zvlášť když se mi cestovka ještě ani neobtěžovala zaplatit za moji letní, nepříliš vydařenou delegaturu. Ale fuj, na křivdy nyní myslet nebudu. Kukla šla stále se mnou.

„Holčičko, měla bys jít domů, už tě jistě postrádají,“ pousmála jsem se na ni. Zavrtěla ocáskem a přitulila se k mojí noze. Jako kočka.

Obešla jsem kostel, doufajíc, že pochopí, kde bydlí. Z jednoho z nedalekých domků právě vycházel starší muž s pytlem na odpadky. Přidala jsem do kroku a zamířila k němu: „Dobrý večer, není to náhodou váš pes?“ otázala jsem se.

„Kdepak, mám jen kočky, ale jedna se mi včera ztratila… taková celá černá, neviděla jsi ji, děvenko?“ otázal se s úsměvem.

Ne, vlastně možná jen její ocásek. Debilní Theodoris Psychopulos a jeho ego. Ocásek je zahrabaný na pláži, ovšem o zbytku těla nic nevím. Takže moudré mlčení a jemné zavrtění hlavy.

„Hezkej pes. Koukám, že má obojek. Známku ne?“

„Ne, koukala jsem se.“

„Tak hodně štěstí a hezký večer.“

„Taky tak.“

Vykročila jsem a Kukla stále u mé nohy. Po chvíli u mě znovu přibrzdilo policejní auto. No sakra, co je zase? Roušku přece mám.

„Pardon,“ zakřenil se na mě nový známý, „ale nedal jsem ti pokutu, takže jsem ti vlastně pomohl. Pomůžeš mi taky?“

„Bude-li to v mých silách…“

„Výborně. Dostali jsme echo, že tu v jednom z místních podniků probíhají ilegální party. Zkoušeli jsme zpovídat místní, ale tahle vesnice jsou vlastně jen dvě hodně rozvětvené rodiny, takže se navzájem kryjí. Ty jsi cizí. Nevíš náhodou…?“

No jasně že vím. Včera mě až do půl třetí ráno budil ožralý hýkot Theodorise Psychopula, anžto má bar pouhé dva domy ode mě. A nebylo to poprvé. Jenže co jeho žena, dcera, a tak? Dárek, vánoční dárek. Nikoliv však pro něj. A jak bych tu vlastně potom vydržela? Přitvrdil by? Házel by mi na rohožku ocasy větších zvířat než koček? Třeba lidí…?! Fuj.

„Asi tě zklamu, pane orgán, ale doopravdy nevím. Píšu knížku a večery trávívám doma.“

„Knížku, jo? A budu v ní?“

„Určitě zmíním milého policistu, co mi odpustil pokutu,“ usměji se přes roušku.

„Dobře. Kdybys náhodou cokoliv viděla či slyšela, zavoláš mi, viď?“ vtiskl mi do ruky vizitku. Pohlédla jsem na ni.

Janis Psychopulos. Padouch nebo hrdina, my jsme jedna rodina. Byť asi hodně rozvětvená.

„Jistě.“

„Tak hezký večer.“

„Nápodobně.“

Napadlo mě, oč snazší by můj život mohl být, kdybych se alespoň trošku snažila být svině. Třeba jenom malá. Mini svině. Co by ze mě potom namísto zkrachovalé delegátky mohlo být? Mini svině. Ministryně?!

Kukla mě stále následovala. Prošla jsem s ní hlavní promenádou, kde pochopitelně většina podniků měla zavřeno, pouze Alexis stále bílil svůj krám.

„Čau, neznáš náhodou tohohle psa?“ optala jsem se jej.

„A to se jako ptáš mě?“ rozesmál se, „ty seš přece ta, co zná všechny místní čtyřnohý existence jménem!“

„No vidíš, výjimka potvrzuje pravidlo.“

„Netuším, sorry. Zeptej se Marianny, ta ví všechno,“ napadlo jej.

Vlastně proč ne. Následována Kuklou jsem došla k nedalekému krámku. Marianna vypadala o něco pozitivněji než v poledne, nejspíš její menstruační bolesti již polevily, anebo si od nich odpomohla pár panáčky ouza. Tak či tak, přála jsem jí obojí – úlevu i lehkou opilost.

„Ježiš, to je krásnej pejsek,“ začala se rozplývat, jakmile jsem vstoupila do krámu a Kukla naprosto samozřejmě se mnou, „má oči jako kaštánky! Novej kámoš?“

Chtěla jsem odpovědět, ovšem má slova přerušil Theodoris Psychopulos, vynořivší se zpoza regálu, s náručí plnou čokolád.

Pak nemá vážit sto šest až sto sedm kilo, byť je docela prcek. Byť dnes vypadá na sto patnáct minimálně.

Jsem já to ale zlá.

Hrklo ve mně, ode dne, kdy mě vlastně napadl, to bylo poprvé, kdy jsme se potkali tváří v tvář. Nebylo to příjemné.

„Copak oči, Marianno, ale ocásek, ten má nádhernej,“ pravil k prodavačce, zcela mě ignorujíc zaplatil a když mě míjel, utrousil s očima upřenýma k zemi: „Fakt nádhernej ocásek… musíš si ho hlídat, aby se mu něco zlýho nestalo.“

Po delší době jsem prožila pocit vzteku, zoufalství a beznaděje. Ovšem mozek je zřejmě silnější než duše a ve spolupráci s ústy teprve. „Ano, kámoš, Marianno, ale jen ho hlídám. Požádal mě o to Janis, policista, dělají teď zátah na ilegální party v oficiálně uzavřených barech a pejska to nebavilo. Janis je fajn, jsme dobří přátelé…“

„A proč tak křičíš? Nejsem hluchá,“ nechápala.

Protože chci, aby mě ten kokot Psychopulos, co poslouchá před obchodem, slyšel. A taky jsem dost nasraná.

„Po týdnu mluvím s lidmi, tak mám radost.“

„Jasně. Taky tě ráda vidím.“

Co teď? Přiznat Marianně, že jsem ve snaze ochránit tohoto pejska před psychopatickým Psychopulem lhala a vlastně si přišla pro radu, zda náhodou netuší, čí by mohl být? Leč, dle její předchozí reakce, asi vážně netuší.

Došla jsem na pláž před svým příbytkem a posadila se do písku. Přemýšlela jsem, zda bych doopravdy neměla zavolat policajtovi Janisovi a požádat jej o pomoc. Vlastně bych ani nemusela říkat, že mně i pejskovi bylo vyhrožováno a Theodoris Psychopulos si tu jede svůj bar, covid necovid. Bohatě by stačilo přiznat, že pejsek není moje sousedka, nýbrž nalezenec, co mě již půl dne provází, a požádat jej o pomoc s nalezením jeho majitelů. Jenže tím bych přiznala svoji lež, a co kdyby se potom rozhodl vzít odpuštění mojí pokuty nazpět? Nemůžu si dovolit zaplatit 300 euro, zvlášť když mi cestovka, pro kterou jsem pracovala sedm let, dluží přibližně sedmkrát tolik. A ani žádné oficiální vyjádření nezaslala, to jen já, blbka, volám každý týden jejich personalistce a nechám se kolébat jejími sliby, že prý snad příští měsíc… Člověk nemusí být už ani delegátka, aby se občas cítil jako úplné eňo, o které si každý může otřít boty…

Moje chmurné úvahy přerušily kroky za mými zády a táhlé Kuklino zavrčení.

Otočila jsem se a spatřila objemnou postavu. „Jitka, neboj, neublížím ti, chci si promluvit,“ oslovila mě vzápětí hlasem Thea Psychopula.

Tak on si chce promluvit. On, který mě sprostě okradl, vyhrožuje mi a chce si promluvit zrovna teď, ve tmě, na osamělém místě.

„Nemám zájem s tebou mluvit,“ pravila jsem pevně a vstala.

Kukla nejspíš vycítila můj strach a začala vrčet, zároveň se v zátylku celá naježila.

„Hele, uklidni si toho vořecha, jo? Chci si v klidu promluvit.“

„Na rozhovor musí být dva. Vypadni, nebo se o všem dozví policie.“

„O čem všem?“ pokusil se říci výsměšně a silně, ovšem nejistý podtón jej prozradil.

„Ilegální práce. Šikana. Patnáct euro za devět hodin práce. Ocas na rohožce.“ Hlas mi přeskočil do fistule, což byl pro Kuklu signál začít jednat. Vrhla se na něj, skočila a zakousla se mu do masité ruky. Setřásl ji a s notnými nadávkami se dal na ústup. A já znovu klesla do písku. Kukla se po chvíli vrátila a skočila na mě ve stylu přátelského objetí a já jí znovu políbila čenich. A potom jsem ji pozvala k sobě domů. Starý svetr splnil funkci pelíšku. Uvařila jsem pro nás obě kuře s rýží, zatímco ona snědla podstatnou část, já dostala náznak chuti k jídlu až o dvě hodiny později, když mě na moji výzvu ve facebookové skupině týkající se této oblasti zkontaktovala postarší Angličanka, žijící v sousední vesnici s tím, že pejsek na mnou uvedené fotce, je její fenka Líza, ovšem ona už dneska hodně bumbala a nemůže řídit. Nebyla bych tedy tak laskavá a neponechala si ji přes noc?

Kdo by nebyl tak laskavý a neponechal si na noc doma pejska ochranáře, když venku slídí ocasofil a psychopat Psychopulos, před kterým mě navíc její fenka dokáže ochránit, jak již dnes předvedla?

Domluvily jsme se na desátou hodinu ranní následující den. Když ta docela milá paní přijela, její Líza byla již po snídani a ona mi na oplátku dovezla láhev vína. Líza mě na rozloučenou celou olízala a při odchodu do auta své paničky se za mnou dvakrát ohlédla. Moc ráda bych napsala, že na mé rohožce toho rána ležela namísto ocásku obálka s omluvným dopisem a chybějícími šedesáti eury, ovšem to bych lhala. Alespoň že navzdory Pelopově předpovědi vysvitlo sluníčko, proto jsem si z darované lahve nalila skleničku a navzdory druhé půlce listopadu a osmnácti stupňům kdesi hluboko ve stínu se vyložila na pláž a poté, co se mi podařilo najít, zabookovat a zaplatit cenově rozumnou letenku do Vídně na začátek prosince, relaxovala.

Dream is over.

Telos oniron.

A vzpomínala, co mě vlastně přivedlo sem, do téhle situace…

Jak jsem odletěla v době koronakrize do Řecka

Letadlo se odlepilo od země a já již po třiadevadesáté v životě prožila ten ničím nenahraditelný pocit, něco mezi orgasmem, úpadem do zaslouženého spánku, vytáhnutím třísky zpoza nehtu a znovunabytím svobody po letech vězení.

Dobrá, nebyly to roky, pouze tři měsíce, tři týdny a tři dny, ovšem dlouhé to bylo, o tom bez debat. Pod rouškou se mi špatně dýchá, zlehka si tedy odkašlu, což vyvolá naprosto panickou reakci mého anglicky hovořícího, přibližně šedesátiletého souseda. Pokusí se postavit, ale pás zaříznutý do jeho pneumatiky hojnosti jej posadí zase zpět. „Fucking hell“, zhodnotí situaci a divoce mává na letušku.

Ta přikvačí vzápětí.

„Ona má určitě koronu, chci sedět sám!“ vykřikuje a jedna z jeho divoce máchajících rukou v hysterické gestikulaci mě zasáhne do tváře. No jo, už je to skoro rok, co mě naposledy fyzicky napadl hysterický šedesátník, nejspíš se mi Osud snaží dát najevo, že se vlastně nic moc nestalo a všechno je zase v nejlepším pořádku, stejně jako loni, předloni i dříve.

„Nemůžete sedět sám, pane,“ odpoví mu letuška. Zda s úsměvem, to netuším, její ústa se stejně jako ústa nás všech ukrývají pod rouškou.

„A proč jako ne?“ nechápe onen milý pán, „vždyť tam jsou přece volné sedačky!“

„Je mi líto, ale nejde to z důvodu pandemie nemoci covid-19,“ odvětí onen nebeský andílek a moje naděje, že bych mohla strávit cestu pohodlně, navíc bez paranoidního idiota po mé levici, tím rychle uvadnou.

„Ale proč jako? Co když má ona koronu? Jak k tomu já jako přijdu?“

„Nezlobte se, pane, ale není v mé moci vám jakkoliv pomoci.“

„Tak jdi do prdele, ty děvko! Až chcípnu na koronu, zažaluji tě!“ vyštěkne a já se k němu otočím zády, co to jen bezpečnostní pás dovolí. Rouška mi sice zakrývá polovinu obličeje, ovšem poslouchat magora jaksi stačí, k čemu ho ještě vidět, že?

„A ty, jestli máš koronu a nakazíš mě, půjdeš taky před soud“, dodá ještě. Nereaguji.

„Hej, ty, česká uchrchlaná špíno, říkám, že tě dám k soudu!“ zvolá proto hlasitěji. Stále mlčím, proto do mě píchne prstem. A znovu. Docela nasraně se k němu otočím, připravená mu detailně povědět, co si myslím o stárnoucích arogantních idiotech, ovšem výraz jeho očí mě zarazí. Je v nich totiž čirý strach, nic víc. Za posledních pár měsíců jsem se naučila číst v očích jiných lidí ještě o něco lépe, byla to totiž velmi často jediná jejich obnažená část obličeje.

„Neboj, jsem si jistá, že koronu nemám, jen se mi pod tou rouškou špatně dýchá,“ ujistím jej téměř přátelsky.

„Jak to můžeš vědět?“ nechápe.

„Cítím se dobře.“

„Takových už bylo, co se cítili dobře a potom nakazili a zabili celý letadlo!“

Vážně? Kdy?

Zdvořilý úsměv. Sice ho pod mojí rouškou nemůže vidět, prostě jen zvyk.

„No a kam jako letíš?“

„Na Zakynthos.“

„Vážně? Já taky,“ zakroutí nechápavě hlavou.

Škoda, už jsem tak trošku doufala, že brzy vyskočíš padákem v úplně jiné destinaci, haha.

„No a co tam budeš jako dělat?“ optá se podezíravým tónem.

Roznášet koronu.

„Delegátku.“

„Aha… jasný, takovou tu hostesku v bikinkách na pláži, co?“

„Něco na ten způsob. A co ty? Dovolená?“

Jeho oči získají téměř pohoršený výraz: „Kdepak, já na Zante žiju!“ prohlásí dotčeně. „Každý rok minimálně měsíc až dva!“

„Aha, tak to promiň,“ podotknu s pokusem o neironický tón a přimhuřuji oči, třeba pochopí, že se mi chce spát a nechá mě na pokoji.

„Já jsem z Irska,“ pokračuje důležitě. Kývnu a zavírám oči.

„Ta vaše republika je dobrá leda tak k tomu, že je napůl cesty z Irska na Zante, jinak bych tam ani nepáchl!“ pokračuje arogantně a já si uvědomuji, že moje podprahové znechucení z této nepříjemné verze lidské existence je mnohem slabší, než má momentální únava. Tradice je moc hezká věc a nespat noc před odletem, nýbrž prolévat hrdlo na střídačku pivem a colou se mi ještě nikdy nevymstilo, vždy se mi podařilo zlehka zalomit v letadle. Ovšem nikdy jsem vedle sebe neměla takto ukecaného, negativního upíra.

Zavírám oči a odplouvám, ať si mele, co chce.

Myslím na toho sympaťáka, co se mi nedávno svěřil, že se mu na internetu již publikovaná ukázka mé první knížky moc líbila a určitě si ji koupí, a především na jeho dodatek, že kdybych za pár dní neodlétala do Řecka, nejspíš by mě pozval na rande. No, a tak jsem ho pozvala do Řecka, máme snad rovnoprávnost, ne? Přiletí za mnou, uvidí, jak brutálně až orgasmicky umím řídit auto i vykládat o historii, mytologii a řeckých tradicích, budeme společně plavat a třeba nakonec usoudí, že můj odjezd není až taková překážka k tomu, aby mě pozval do taverny na ouzo a třeba i já nakonec najdu lásku a usadím se a budeme mít pět šest dětí a naši budou konečně spokojení a já třeba taky… Budu tak šťastná, že mi ani nebude vadit, že mě cosi píchá do žeber… Auu, ale fakt brutálně… Otevírám oči. To něco není nic víc a nic míň než tlustý a vrásčitý prst mého poněkud vypatlaného irského spolucestujícího.

„Haló, spíš? Odpadla jsi nějak moc rychle, beztak máš koronu,“ odfrkne znechuceně.

„Asi jo, tak prosím nesahat,“ opáčím žoviálním tónem.

„Ale to bys přišla o kafe a vy z východní Evropy přece berete vše, co je zadarmo všema deseti, ne?“ namítne a podává mi kalíšek nevábně páchnoucí hnědé břečky.

Nesnáším kafe.

Možná tak ještě hezkým řeckým číšníkem připravené a pomalými doušky vypité frappé někde u pláže jednou za čas, ale klasický turek mi zkrátka a dobře smrdí. Ovšem kofein obsahuje energii a když už mi na tomhle letu zjevně nebude dopřáno trochu se prospat, připadá mi vhodné se mu nebránit.

„Odkud vlastně jsi?“ ptá se dál můj soused.

„Z České republiky.“

„Máte tam jen jedno město, co se jmenuje Česká republika, jo?“

„Jasně.“

„Jsi docela drzá.“

„Sorry, já nemluvit dobře ingliš. Já nerozumět,“ zašišlám a strašně moc toužím po klidu. Pít nápoj, který vám smrdí a do toho ještě poslouchat člověka, jenž vám rovněž nevoní, není zrovna situace, které bych se přála dobrovolně vystavit po probdělé noci a s vyhlídkou nejistých začátků.

Dá mi na chvíli pokoj, načež se mi začne svěřovat, že Irsko je nejlepší země na světě.

Kdysi jsem tam byla a vskutku se mi tam velmi líbilo. Úchvatná příroda a zajímaví, přátelští lidé, ovšem nebyl mezi nimi nikdo, kdo by jen okrajově připomínal mého momentálního souseda. Asi měla holt moje někdejší šestaosmdesátiletá klientka na novozélandské poznávačce pravdu, když se mi svěřila, že člověk se učí až do rakve.

Mele a mele, už mi přijde neetické ho nejen neposlouchat, ale i ignorovat.

„A ty jsi přesně odkud?“ optám se tedy rádoby mile, očekávajíc další sáhodlouhý monolog, který nebudu muset ani komentovat.

„A co je ti do toho?“ prskne po mně jedovatou slinu. Být jako on, nejspíš ztropím scénu, takhle na to s prominutím seru, slinu z roušky setřu a moudře mlčím. Třeba se urazí a já budu mít ještě možnost se na chvilku prospat, zadoufám. Zavírám oči.

„Hej, na něco jsem se tě ptal!“ vykřikne a jeho ukazováček se mi znovu zaboří pod žebra.

A to jsem si myslela, bůhvíjak jsem během karantény nepřibrala. Je milé vědět, že pod má žebra se stále ještě vejde tučný prst. Jsem já to ale optimistka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Delegátka pod rouškou nejistoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.