Zůstane to v rodině

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Váša

Zůstane to v rodině – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tahle kniha je fikce. A kdo si myslí, že ne, ten je vedle jak ta jedle.

COPYRIGHT © MARTIN VÁŠA, 2021

ILLUSTRATIONS © TOMÁŠ CIKÁN, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-267-1987-8

ISBN e-knihy 978-80-267-2022-5 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-267-2023-2 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-267-2021-8 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Danovi a Ágnes

„Jsme z téže látky, z jaké se tkají sny, a chvilka žití je ostrov v moři spánku.“ – William Shakespeare

PRVNÍ SLOVO

Nepovídáme si často. Vlastně skoro vůbec. Martin, ústřední postava knihy, se mi v lecčem podobá, a přesto je jiný. Je mnou v paralelní realitě, kterou jsem si sám vybájil a která je ochutnávkou toho, jak by věci ve skutečnosti mohly vypadat. Takovou paralelní realitu má nejspíš každý z nás.

Setkáváme se v hrnčířský dílně mýho kluka. Našeho kluka. Sedíme oba na pohovce, oba na stejným místě, a přesto každý jinde.

„Víš, co mě zajímá?“ ptám se ho.

„Nevím,“ odpovídá a na kratičký moment se zamýšlí. „Nejspíš jestli si to pořád dělám sám.“

„No, původně jsem se chtěl zeptat, co jsi dělal od ledna 2017, kdy jsem o tobě psal naposledy. Ale dobře, děláš si to pořád sám?“

„Neděláme si to většinou všichni sami? Co jsi mezitím dělal ty?“

„Mimo jiný odpovídal na dotazy o tobě a tvým světě.“

„Například?“

„Divil by ses, kolik lidí třeba chtělo vědět, kdo je ve skutečnosti, v mým světě, Aleš. Kolik lidí chtělo, abych je s ním seznámil.“

„A co jsi jim pověděl?“

„Nic konkrétního. Přišlo mi to úsměvný, protože Aleš ve skutečnosti nikdy nebyl. Aleše jsem si vymyslel jako tvýho anděla strážnýho. Čím víc sis uvědomoval, že jsi strůjcem svýho štěstí – že si to děláš sám –, tím víc ses podle toho choval a tím míň jsi ho potřeboval. Není zvláštní, že čtenářům tolik imponoval?“

„Zaprvý, Aleš ve tvým světě možná nikdy neexistoval, ale v mým světě existovat může a nemusí. Dělám si to sám jsi napsal tak, že záleží jenom na čtenáři, jak si tuhle postavu vyloží.“

„Pravda.“

„A zadruhý, nezapomeň, že jsi mu přiřkl podobu sochy Doryfora od Polykleita.“

„Která to nakonec dotáhla až na obálku knihy, jenom aby si ji lidi pletli s Michelangelovým Davidem. Ale je to tak, krása přitahuje.“

„Aby taky nepřitahovala. Krása dává životu smysl.“

„Jo?“

„No jasně. Žiju pro krásu. Víš, pro takový ty momenty absolutního štěstí. Jeden nikdy neví, co je způsobí. Někdy stačí zahlédnout někoho, jak tančí na Let’s Twist Again od Chubbyho Checkera. Jindy se procházíš galerií a ta výstava tě děsně nebaví. Říkáš si, že jsi barbar, který umění vůbec neporozumí, nikdy ho nebude schopný docenit, když vtom před sebou spatříš obraz, co tě do sebe vtáhne a nepustí. Najednou pochopíš, proč je před ním umístěná lavička. Sedneš si na ni a zíráš. A všechno najednou dává smysl. Krásou se ti ženou slzy do očí a ty zkrátka víš, že tohle je ono, že teď se to děje, že teď prožíváš moment absolutního štěstí. A tenhle moment usekne všem tíživým nesmyslům hlavu jako Perseus Meduse. Jak říkám, pro tyhle momenty já žiju. Jsou nepředvídatelný, nedají se naplánovat. Žít, to je to jediný, co pro ně můžeš udělat.“

Come on everybody! Clap your hands! All you looking good! I’m gonna sing my song, it won’t take long, we’re gonna do the twist, and it goes like this.

MODROŽLUTÁ KREV

PONDĚLÍ 11. LISTOPADU

12.13

Ahoj Stockholme, jsem v tobě.

Neuvěřitelný, kolik jsem si toho tady stihl koupit vzhledem k tomu, že jsem přiletěl včera navečer a dneska jsem ještě ani neopustil hotel. To jsem zvědavý, jak to všechno odvezu, když mám jenom příruční zavazadlo. Co by na to asi řekla Marie Kondo? (Asi nic. Četl jsem, že všechny ty zbytečný krámy, co nás donutila vyhodit, teď nově prodává na svým e-shopu. Geniální.)

Patricie mě sem vyslala za spisovatelkou, jejíž severský jméno nejsem schopný vyslovit, natož si ho zapamatovat. Zadání: Na základě rozhovoru napsat portrét tak, aby to vyznělo, že svou literaturou revolucionizuje boj za rovnoprávnost pohlaví. Místo toho se mě tahle rozčepýřená paní s pytli pod očima tak velkými, že by se jí do nich všechna ta moje nadbytečná kosmetika vešla dvakrát, hned nad hotelovou snídaní zeptala, co to plácám. „Rovnost pohlaví? Jen se na nás podívejte. Co nám chybí? Nic! Řešíme nesmysly.“ Utrhla kus buchty, jako by si na ní chtěla vybít vztek, a namočila si ji do kafe. „Tak já vám povím, kdo by vládl světu, kdybychom žili v matriarchátu. Muži! Jinak by totiž neměl kdo rodit děti a starat se o ně. Taková blbost!“ V tu chvíli mi došlo, že tenhle článek nikdy nevyjde. Ale je mi to jedno. Jsem ve Stockholmu. Heč.

Co víc, jsem ubytovaný v Grand Hôtelu a z okna ložnice se koukám přímo na Královský palác. Napadá mě přitom smělá myšlenka: Co když moji předci vládli Švédsku? Vysvětlovalo by to, proč se ve Stockholmu všechno jmenuje Vasa. Vasastan, Vasagatan, Vasamuseet. Náhoda? Nemyslím si.

Googloval jsem to a Vasa byla skutečně švédská královská dynastie. Třeba pak museli před nebezpečím (nejspíš chudým lidem toužícím po reformě) utéct do střední Evropy, kde se schovali pod přidanou diakritiku. Zřejmě to byla úspěšná, ale příliš rychlá akce na to, aby jim něco zůstalo. Snad jenom to jméno. A jistá zhýčkanost. Myslím, že na mně se to pozoruje obzvlášť dobře.

12.31

Zpráva od Dana: „Máme něco v pátek večer? Jsem si říkal, že bychom zas mohli něco upéct.“

Zpráva Danovi: „Nemáme! Mohli!“

Juch. Teď ještě vyřešit účast na Honzově pátečním večírku. Beztak večírky nesnáším. Divím se, že mě vůbec zve.

Zpráva Honzovi: „My tu tvou akci v pátek nedáme, promiň. Zajdeme spolu pak na pivo, jo? Třeba příští týden?“

Zpráva od Honzy: „Martine. Ta party je až příští týden. Máš týden na to vymyslet výmluvu. To dáš.“

Zpráva Honzovi: „Právě jsem zjistil, že jsem dědic švédskýho trůnu.“

Zpráva od Honzy: „Tak proto seš tak blbej? Protože se tvý předci pářili mezi sebou?“ With friends like these, who needs enemies? „Mimochodem, kdy se vracíš, nepohlídal bys mi přes týden Lízu?“

Zpráva Honzovi: „Jasně. Vracím se večer, můžu ji vyzvednout okolo půl desátý.“

Líza je pes. Ale neví to o sobě.

16.21

Vlak Arlanda Express. Naproti mně sedí bába a lelkuje. To je tak divný, že nečumí do telefonu jako všichni normální lidi.

16.44

Letiště. Nechtěli mě pustit přes bezpečnostní kontrolu, protože jsem měl dva sáčky kosmetiky, tak jsem se otočil a nacpal jsem to všechno do jednovho, až prasknul. Položil jsem si ho trhlinou na dlaň a otočil se. Tadá. Zaměstnanec letiště chvíli zíral na kinterovsky vyhlížející instalaci kosmetiky před sebou a pak mě pustil dál, jenom aby mě za rámem odchytl další zaměstnanec, tentokrát kvůli marmeládám. Pověděl jsem mu, že žádný marmelády nepřevážím, a on ukázal na dvě balení body scrubu. Rozpoutala se mezi námi vášnivá diskuze o tom, že body scrub není tekutina, následována diskuzí o tom, co to body scrub vůbec je. Heterosexuálové umějí být tak exotický!

17.03

Bože, to je nuda. Kdokoliv řekl, že cesta je cíl, byl idiot.

21.41

Oprava: Kdokoliv řekl, že cesta je cíl, byl buď idiot, nebo jezdil mercedesem třídy S.

Mimochodem, řidič, který mě vezl z letiště, za celou cestu ani jednou nepromluvil. Dal jsem mu za to v aplikaci pět hvězdiček a kilo spropitný.

21.51

Chcípla mi další kytka, a to jsem ji poctivě zaléval a hnojil, kdykoliv jsem si jenom vzpomněl. Tak já už nevím, co dělám špatně. Zeptám se Patricie. Ta ví všechno.

21.56

Zpráva od Patricie: „99 procent rostlin trpí, protože se o ně lidi až moc starají. Jako o věci, do kterých nikomu nic není.“ (Má to teď těžký. Od tý doby, co se stala šéfredaktorkou One Way, který se pro velký úspěch řeší, jako by šlo o veřejnoprávní médium, ji bulvár pronásleduje na každým kroku. Posledně napsali, že má oči na straně hlavy. Au.) „Jak šel rozhovor?“

Zpráva Patricii: „Parádně. Ta ženská je feministka asi jako Harvey Weinstein. A namáčí si buchtu do kafe.“

„Hm,“ odepsala Patricie. „Lepší než kdyby si lila kafe do buchty.“

A má recht!

22.48

Jsme si s Lízou tak podobný.

Líza není příliš společenská. Pokud zrovna neprochází extatickým nadšením nebo paralyzujícím strachem, je spíš tichá a zdrženlivá. U stolu neloudí a v parku vám nepřinese klacek. Líná. Je líná. Nesnáší hluk a pohrdá nepříliš osobitým bišonézem Emilem našeho uměleckýho ředitele Standy, který má úplně všechno, jenom ne mozek, a neustále na vás kouká s hlavou lehce nakloněnou ke straně, jako by se snažil pobrat, co říkáte, přestože neříkáte vůbec nic. Myslím Emila, ne Standu. Standa je v pohodě. Líza miluje hlazení na bříšku a piškoty.

Vlastně jsme úplně stejný.

Ve skutečnosti se jmenuje Kora. Honza ji sice zachránil před bůhvíjakým životem (nebo čertvíjakou smrtí) kdesi na Ukrajině, ale neovládá azbuku, v níž je psaný její pas, takže jí říkáme Líza. Což sedí. Je to taková Líza Doolittlová. Z ulice přímo do redakce One Way. Jak jednou trefně poznamenala redaktorka kosmetiky Vilma: „Líza je taková hraběnka od popelnic.“

Hlídám ji často. Rozhodně dost často na to, aby byla mou nejlepší kamarádkou. Asi není pravda, že neví, že je pes. Líza to ví. To spíš já ji tak nevnímám. Vybavuju si třeba jeden z mnoha víkendů, který jsme spolu strávili. Byl večer. Akorát jsem jí myl tlapky a argumentoval tím, že já přece taky nelezu do peřin se špinavými packami, když vtom jsem si všiml, jak strašně drsnou kůži na nich má.

„Neměl bych jí ty chodidla namazat?“ zeptal jsem se Boba.

„Ses zbláznil, ne? Je to pes, Martine. Nenosí boty. Jestli chceš, aby ji bolel každý krok, tak do toho.“ To byla jedna z posledních věcí, který mi Bob řekl, než se odstěhoval. Přestože je o sedm let mladší, v našem vztahu byl zpravidla tím rozumnějším a praktičtějším.

Rozešli jsme se na Valentýna. Druhý den nám do redakce přišel e-mail od čtenářky. Psala, že všechny ty články na našem webu o tom, jak si užít Valentýna, i když nemáte s kým, ji přivádějí na myšlenku, že „celá redakce je single, neutěšená, emociálně vyprahlá, tedy až na Martina Vášu, který to má s Valentýnem zjevně naprosto srovnané a je v dlouhodobém vztahu.“

My to ale s Bobem srovnaný fakt měli. Náš rozchod byl exemplární. Pokud tedy existuje něco jako exemplární rozchod. Probíhalo to asi takhle:

„Budem spolu ještě někdy spát?“ zeptal se mě jednou, když jsme se oba vrátili z práce domů.

„Nevim,“ odpověděl jsem. Opravdu jsem nevěděl. Jak dlouho jsme spolu v tý době už nespali? Půl roku? Možná víc. Hlavou mi bleskla vzpomínka na to, jak se jednou o něco pokoušel a já nechtěl a on mi řekl, že jsem frigidní, a já byl ticho, protože jsem ještě neměl odvahu říct, jak to je ve skutečnosti.

„Miluješ mě ještě?“ přerušil moje vzpomínání Bob.

„Nevim. Ty mě miluješ?“

„Myslím, že jsme spolu ze setrvačnosti.“

„Jo.“

„Jo.“

„Co s tím?“ odvážil jsem se zeptat po chvíli ticha.

„Rozejdeme se?“

„Dobře.“

Další chvíle ticha.

„Víš co,“ pronesl nakonec. „Tobě už bude třicet, ale já, já mám celý život před sebou.“

Po rozchodu jsme spolu ještě pár týdnů bydleli. Příliš jsme se během nich neviděli. Já byl celý dny v redakci, on hrál po večerech v divadle. Pak jednou přišel s tím, že si našel jiný bydlení.

„A kdy se stěhuješ?“

„Pozítří.“

Během následujících týdnů jsem občas na náš rozchod zapomněl. Na to, že někdo, kdo byl tak dlouho součástí mýho života, jí už není. Třeba jsem seděl na posteli, byl pozdní večer a já sahal po telefonu, abych mu zavolal. „Kde jsi?“ zeptal bych se. „Je všechno v pořádku?“ Připomněl by mi, že tady už nebydlí, že jsme se rozešli. A já bych se rozhlédl kolem sebe a viděl bych, co já vím, každičký místo, co zbylo prázdný po jeho věcech.

To pochopitelně nadobro skončilo, když jsem v létě poznal Dana.

Ježíši, teď mi došlo, že dneska v noci se mi zdál další ze série snů na téma Vzpomeň si, koho miluješ! V takovým snu vždycky figuruju já a Dan, ale Dan si vůbec není podobný. Zpravidla vypadá jako skutečný lidi – třeba jako pán, co se mi pokoušel na Florenci prodat „voňafku Bleju vod Šanela,“ a když jsem řekl, ať si ji nechá, ale dal jsem mu padesátikorunu, popřál mi, ať mi stojí celý den. V dnešním snu Dan vypadal jako Míša Zborníková, spolužačka ze základky, kterou jsem naposledy viděl v době, kdy se hudba poslouchala z CD. (Jednou mi vypálila Maroon 5 a já si myslel, že jsme nejvíc cool lidi na světě.) Obvykle v takovým snu na „Dana“ zírám a snažím se vzpomenout si, co na tomhle člověku, kterýho nepoznávám, vlastně miluju. Snažím se o to tak dlouho, dokud se nevzbudím hrůzou, jenom abych ho našel poklidně podřimovat vedle sebe. Nato mě zaplaví vlna úlevy a vděku, zarazí mě zpátky do polštáře jako tsunami, a já zase mírumilovně usnu. Uf. Všechno dobrý.

Dana jsem potkal neplánovaně. Jednoho rána jsem ho zahlédl v posilovně, kam jsem začal chodit poté, co mi jeden kluk dal po pár týdnech košem se slovy, že jsem nepřitažlivý, a já mu to uvěřil. (Poslední sportovní věc, co jsem do tý doby používal, byl sportovní kočárek, který maminka dostala od tety Jitky z Rakouska poté, co z něj sestřenice Claudinka vyrostla.) Okamžitě jsem Dana poznal. Sem tam jsme si něco okomentovali na Instagramu. Nebylo toho moc, ale přece nebudu dělat, že ho nevidím, říkal jsem si. Vstal jsem ze stroje, o němž jsem beztak nevěděl, jak se správně používá, a šel jsem ho pozdravit.

„Ahoj.“

„Už je volný,“ oznámil mi. Podíval jsem se na stroj k posilování zadku, pak zpět na něj.

„Ne, já jenom…“

„Jak říkám, skončil jsem.“

„Chtěl jsem tě jenom pozdravit.“

„My se známe?“

„Já jsem Martin, Martin z Instagramu.“

Kdybych unesl činku, co mi v tý chvíli ležela u nohy, zabil bych se s ní ranou do hlavy.

Později toho dne mi od něj přišla zpráva na Instagramu: „Musím se pořád usmívat nebo co.“

Rád na ten den vzpomínám. Rád vzpomínám na jakýkoliv den s ním. Když pominu úzkostný stavy, během nichž dovedu za minutu vymyslet sto katastrofických scénářů, jak se to mezi námi může posrat, je všechno krásný.

STřEDA 13. LISTOPADU

18.00

Miluju vzduchotěsný obaly. Měl jsem si jich koupit sto. Toho místa najednou…

18.08

Kéž bych do nich mohl nacpat svoje úzkosti a taky je zredukovat až o sedmdesát procent.

18.12

Uvažuju, že se na terapii nakonec objednám. Je mi třicet. Možná je na čase svoje úzkostný stavy řešit jinak než deníkem. Musím je zlikvidovat, než zlikvidují mě.

Představuju si, že jsem Harry Potter a úzkosti jsou Lord Voldemort. Ačkoliv moje fyzický atributy odpovídají spíš těm Lorda Voldemorta. Třeba výška. Nebo pleš. Nebo výška. Nebo pleš.

SOBOTA 16. LISTOPADU

13.01

Právě mi volala paní ve jménu jakýhosi výzkumu. Ptala se, kolikrát týdně vařím hlavní jídlo. Dlouho jsem se tak od srdce nezasmál.

ÚTERÝ 19. LISTOPADU

8.23

Zpráva od bratra: „Dobrý ráno, brácho. Vše v pořádku? Dneska se mi zdálo, že jsem ti do zad zabodnul příborovej nůž.“

Divnosny jsou takový naše rodinný stříbro. Zhoršují se s věkem. Dědeček má vůbec ty nejděsivější. Jednou na babičku ze spaní křičel, proč leze na skříň, přestože babička ležela vedle něj. A posledně si zlomil nárt – zdálo se mu, že na postel šplhá nosál, a jak ho prý chtěl nakopnout, nakopnul ve skutečnosti hranu dveří. Proč chtěl kopat do nosála, se nikdo z rodiny neodvážil zeptat.

„Čus bratře, taky se na tebe těšim,“ odepsal jsem.

(Víkend strávíme u mojí rodiny v Děčíně. Maminka se svým Edou a teta Ivetka se strejdou Pavlem se všichni narodili v listopadu, takže bude oslava a.k.a. útok proti lidskosti jídlem. Nemůžu se dočkat. Vždycky si pak připadám jako kachna určená na foie gras a je to skvělý.)

Zpráva od bratra: „Přijede ten tvůj ‚kamarád‘?“

(Tak dědeček označuje Dana. Buď jako kamaráda, anebo jako kolegu. Když jsem to Danovi jednou řekl, odpověděl: „Nevím, kde děda pracoval, ale u nás si kolegové rozhodně nedělaj to, co já dělám tobě.“ To dědečkovi příště povím!)

(Nebo radši ne.)

Zpráva bratrovi: „Jo, přijede. To mi připomíná, nemáš zapékací mísu? Říkali jsme si, že bychom vám udělali gibanicu.“

(Při psaní týhle zprávy jsem se dmul pýchou.)

Zpráva od bratra: „Gibanicu? Mám otázky.“

Zpráva bratrovi:„To je zapékaný srbský jídlo, bude ti chutnat.“

Zpráva od bratra: „Aha. Takže Dan udělá gibanicu.“

Zpráva bratrovi: „Já umím péct!“

Zpráva od bratra: „Piškoty se nezapékaj, to ví každej.“

SOBOTA 23. LISTOPADU

10.59

Cestování českým vlakem je docela sofistikovaná záležitost. Interiér sice evokuje dobu dávno minulou, ale zcela uspokojuje potřeby současnýho, časově vytíženýho člověka: Navzdory tomu, co avizuje klička od topení, je celý kupé značně přetopený, což z něj prakticky dělá saunu, takže do destinace dorazíte odpočatý, zkrátka jako úplně jiný člověk. Velice progresivní. Už se těším, až skočím do Labe.

19.28

Dan se mnou na víkend do Děčína vyrazil vůbec poprvý. Zatím je to velice příjemný, rodina je šarmantní jako vždy.

„Ty máš takový štěstí,“ prohlásila maminka poté, co s Danem probrala nejlepší způsob, jak upéct králíka.

„Já vím,“ odtušil jsem opatrně. Začala mě jímat hrůza z toho, co by mohlo následovat.

„Ty, takový kopejtko. Ty tak leda uklohnit drožďovou pomazánku, viď?“

„Jen do mě šij, mami. Ještě že jsem se objednal na tu terapii.“

„Ale tam tě vařit nenaučej, Mací.“

Jo. Přece jenom jsem se objednal na terapii. V noci na čtvrtek jsem nemohl spát. Koukal jsem do stropu, zabavený neopodstatněnými obavami s intenzitou hrůznosti rozpínající se od Nejsem dost dobrý po Vlastně jsem nejhorší člověk na planetě Zemi, škoda mluvit. A ještě k tomu vypadám jako Lord Voldemort. Pokusil jsem se namluvit si, že až si ráno pustím rádio a dám kafe, bude zase všechno dobrý, protože mi dojde, že takovýhle myšlenky má občas každý, a navíc jsou stopro známkou vysoký inteligence. Určitě na to existuje nějaká studie, říkal jsem si. Dneska existuje studie na všechno. Jo, ať už člověka sere cokoliv, je velká šance, že existuje studie, díky který ho to bude srát míň. Ráno jsem si pustil rádio, uvařil kafe a objednal se k terapeutce.

19.47

Bratr si mě vzal stranou. Prý o terapii přemýšlí taky, ale má strach, protože jeho kolegyně takhle šla k někomu, kdo se zabývá i traumatem z minulých životů, a nejenže jí nepomohl, ale ještě na ni vytáhl nějakou špínu z druhý světový. Zvráceně lákavá představa!

19.55

Zpráva Patricii: „V pondělí přijdu na půl dvanáctou, mám terapii. Zeptal jsem se Googlu, co mi je, a Google si myslí, že mám úzkostnou poruchu.“

Zpráva od Patricie: „Já jsem včera zjistila, že když si vyndám kontaktní čočky, tak vidím, jako když fotíš analogem.“

Jo, to je podobný.

21.42

Rodinná oslava je za námi. Atmosféra byla příjemná. Můžu říct u stolu?

Doba, po kterou na oslavách zůstává babička s dědečkem, se krátí nelítostnou rychlostí. Dědeček nevydrží dlouho sedět, ale je příliš hrdý na to, aby se na návštěvě natáhl, jak mu pokaždé teta Ivetka nabízí, a tak v jednu chvíli prostě zoufale zvolá „Kurva, mámo, nevykecávej se pořád a poď už!“, což v překladu znamená „Tak co, lásko? Bavíš se dobře? Já bych klidně i jel domu. Teda samozřejmě až se bude chtít tobě.“ Pak se seberou a do pár minut jsou fuč.

Tentokrát se zdrželi na celých dvaasedmdesát minut. I ty však stačily k tomu, abychom si pověděli to nejdůležitější. To nejdůležitější přitom bylo, že dědeček si chtěl nechat odstranit čtyři znaménka, ale paní doktorka mu jich odstranila osm, načež ho opakovaně pozvala na kontrolu a dohromady tam byl už sedmkrát. Oficiální verze je, že dědeček bere prášky na ředění krve, takže je třeba často kontrolovat, zda se ranky správně hojí. Maminka s Ivetkou se ale dědečkovi smějí, že ho doktorka balí. To dědeček nevyvrací a místo odpovědi se jenom culí. V žertu jsem se obrátil na babičku s tím, ať si ho raději hlídá. Tázavě se podívala nejdřív na mě, pak na dědečka, a pak s okrajem sklenky vína u rtů suše šeptla: „Ten? Ten už není nebezpečnej.“

Potom přišla na řadu oblíbená historka o tom, jak se maminka v šesti letech opila, protože babička s dědečkem zapomněli lahev vína na stole a ona do sebe skoro půlku naklopila. To byla ovšem jenom předehra – jenom slabý odvar toho, co následovalo. A sice vzpomínání na život na vsi začínající příhodou o tom, jak si maminka s Ivetkou jako holčičky dělaly „perlové náhrdelníky“ z králičích střev plných bobků. Na to se volně navázalo jinou příhodou, v níž se emancipovaná prababička snaží usmrtit králíka, ale nemá na to správný grif ani dost síly, takže ho jenom mydlí klackem, čehož si všímá pradědeček a křičí na ni, že by měla dělat bachařku v koncentráku – že na to by byla dobrá. Od týhle půvabný vzpomínky se dědeček odpíchl k tomu, jak na mou čtyřletou maminku skočil kohout a kloval ji do hlavy, což ho tak rozzuřilo, že kohouta popadl a vmžiku ho usmrtil sekerou. Myslel jsem, že tím krvavé vyprávění skončí, ale ne. Dědečkův lítý boj s kohoutem babičce připomněl ještě příběh o kočce souseda, která jim chodila kadit na zahradu. Když ji dědeček načapal a rozhodl se „popohnat“ ji lopatou, trefil se tak nešetrně, že ji zabil. Pak ji prý nabral na tu lopatu, nenápadně odtáhl na konec zahrady a tam ji zakopal. V ten moment jsme se s bráchou na sebe podívali. Zřejmě i on pojal podezření, že kočka nebyla mrtvá, ale jenom omráčená, a dědeček ji tudíž pohřbil zaživa. Jemným pokývnutím hlav jsme nicméně uzavřeli tichou dohodu, že nebudeme přilívat olej do ohně.

Zkrátka teď čekám, kdy mi Dan oznámí, že je konec, protože s touhle rodinou psychopatů nechce mít nic společnýho, pak půjde na záchod a potají zavolá policii.

22.50

Jé, v televizi dávají Sex ve městě!

23.12

Carrie právě upadla u Diora. Letos už popatnáctý.

PONDĚLÍ 25. LISTOPADU

9.12

Vzhledem k tomu, že co nevidět zdědím švédský trůn, jsem se rozhodl naučit se švédsky. Zvážil jsem kurz ve Skandinávským domě, ale na webu psali, že je završen vystoupením před lidmi. Nechápu, proč by se někdo učil švédsky s vědomím, že záhy zemře. Učím se proto sám. Praxí. Sbírám různý texty psaný ve švédštině a snažím se uhodnout jejich význam. Vcelku mi to jde.

Dnes volně překládám etiketu balený vody Ramlösa: „Varje liter gör skillnad. För varje liter Ramlösa du köper skänker vi en liter rent vatten till olika vattenprojekt i Afrika. Detta gör vi genom Ramlösa Vattenfond i samarbete med Röda Korset. Du är alltså med och bidrar – varje gång du väljer Ramlösa.“

„Vařte litr na sjezdovce. Pro uvaření litru Rámu z lososa z kopru lyžujte s litrem pronajaté vody, než poteče voda i v Africe. Od té chvíle budete chtít jen Rám z lososa z vodního rezervoáru a taky seberete med z korzetu z rhodia. Ve vzduchu otočte med přes ptáka – uvařte gangu hodnotný Rám z lososa.“

Vnímám jistý pokrok.

ÚTERÝ 26. LISTOPADU

11.27

Přišel mi e-mail z nakladatelství. Paní Přidalová se v něm ptá, jak mi jde práce na druhý knize. Musím jí povědět, že jsem se rozhodl psát o něčem jiným. „Co kdybych napsal deník kluka, co ve třiceti zjistí, že je následníkem švédskýho trůnu?“

11.55

„Takže zase podle neskutečných událostí?“ ptá se paní Přidalová.

To se ještě uvidí…

DOKONALOST JE VADNÁ

PONDĚLÍ 2. prosince

8.33

Standovy pokusy o flirt s Patricií, stejně četný jako neohrabaný, ve mně evidentně zanechávají hlubší stopu, než jsem tušil. V noci se mi zdálo, že jsem ji požádal o ruku a Standa mě ze žárlivosti obvinil, že jsem ten prsten ukradl ze stylingu na focení obálky. Byl to jeden z těch obřích, pohádkových prstenů, co navrhuje Victoire de Castellane pro Dior. Myslím, že byl z kolekce inspirovaný Versailles. Pak si Standa uraženě složil ruce na prsa a pověděl mi, že si ji stejně nemůžu vzít. „Vždyť to je žena!“ Já mu na to odpověděl, že nad tím jsem popravdě řečeno vůbec nepřemýšlel – že jsem ji požádal o ruku prostě proto, že ji miluju. Děsně romantický. Okamžitě po probuzení jsem vzal do ruky telefon a napsal jsem jí to.

„Blbost,“ přišlo mi zpátky. „Prsten od Victoire by nám na focení nikdy nepůjčili.“ Patricie věří na manželství, asi jako věří na nošení bot bez podpatků. (Tj. vůbec.)

Vlastně je docela zvláštní, že si to od něj nechává líbit. Včera ji začal oslovovat Pátí, což Vilma poněkud trefně odsoudila slovy: „Ty vole, bude jí padesát a on jí říká Pátí.“ Podle mě ho nechává, protože je jediný heterosexuál v redakci, tudíž menšina, a menšiny my módou povinný máme ve zvyku bránit. Navíc je vysoký. Patricie má ráda vysoký lidi. Anebo jinak: Patricie nemá ráda malý lidi – malý jak názorově, tak vzrůstem. Standovy názory teda nejsou nijak zvlášť osvícený, ale má dva metry, a to se ve One Way počítá.

Když nad tím tak přemýšlím, s výjimkou Vilmy má každý, kdo pracuje ve One Way, skoro dva metry. Než mu tedy Patricie usekne hlavu.

9.20

Nemůžu teď přestat myslet na Marii Antoinettu. Pochybuju, že si kdokoliv umí představit, čím vším si prošla. Narodíte se jako dcera Marie Terezie, už v pubertě vás vylifrují do Francie kvůli sňatku s budoucím králem, co by ovšem radši trávil čas výrobou klíčů. Na dvoře vámi opovrhují, protože si myslí, že jste rakouská špionka, a mimo dvůr zase za pokusy aspoň něco z toho života mít. Žádný Netflix, žádný HBO GO, žádný Apple+. Nudíte se. Jasně, že začnete utrácet. Někdy si ji představuju, jak si krátí chvíli nákupy od dvorního šmelináře.

Dvorní dáma: „Vypadáte v tom velmi bohatě, Vaše královská Výsosti.“

Marie Antoinetta: „Vypadám v tom jako peřiňák.“

Šmelinář: „Ale jako velice bohatý peřiňák. Peřiňák připravený zruinovat celou zemi!“

Marie Antoinetta: „Cool. Co tam máš dál? To je klíč?“

Šmelinář: „To je přívěsek na náhrdelník, Vaše královská Výsosti, přívěsek ve tvaru klíče.“

Marie Antoinetta: „Od Tiffanyho?“

Šmelinář: „Tiffany ještě neexistuje.“

Marie Antoinetta: „A jo. No a k čemu ten klíč je?“

Šmelinář: „Vyloženě k ničemu.“

Marie Antoinetta. „Ty vole, to Ludvík nedá. Beru. Co je tohle?“

Šmelinář: „Oversized měšec, Vaše královská Výsosti.“

Dvorní dáma: „To je ale příšerný puch.“

Šmelinář: „Je vyrobený z hrochorožčí předkožky.“

Marie Antoinetta: „Výborně. Zabalte ho jako dárek a pošlete ho Madame du Barry.“

Dvorní dáma: „Přejete si přiložit vzkaz?“

Marie Antoinetta: „Vlastně ano, ano. Napište tam, že je dnes ve Versailles hodně lidí. Tak ať si ho nasadí na hlavu. Laskavě.“

Dvorní dáma: „Lol.“

Šmelinář: „Lol.“

A pak, pak za všechnu tuhle děsnou bžundu skončíte pod gilotinou. Game over. Připadá mi to přinejmenším nefér.

9.39

Rozhodl jsem se, že svůj příběh, tedy příběh švédskýho vladaře, nakonec vydám až jako memoár. Na to mám času jako husa klasu. Nyní napíšu knihu volně inspirovanou Velkou francouzskou revolucí. Ale fakt jen volně – jsem líný dělat rešerši. Děj se bude odehrávat v současnosti a hlavním protagonistou bude kluk jménem Antoine. Na počest Marie Antoinetty, ale taky na počest babičky Antonie Vášový. Mohl bych ho samozřejmě pojmenovat po babičce z maminčiny strany, ale nejsem si jistý, že Hildegard má pánský ekvivalent, když jako pánský ekvivalent zní už v původní verzi.

No a tenhle Antoine bude v knize, ve svým světě, symbolizovat nejvyšší stav. Níže postavený pak logicky bude jeho služebnictvo, který Antoine sice bude potřebovat (chtít?) k životu, ale zároveň se ho bude děsně bát, protože jeden nikdy neví, kdy někoho napadne, že bychom si všichni měli být rovni a že nejlepší způsob, jak se dostat výš, je násilím.

S tím se ztotožňuju. Já se pořád něčeho bojím. Převážně zrady. A taky nemocí. Ale hlavně zrady. Nevím, jestli to je daný tím, že jsem byl svým okolím příliš mnohokrát zklamaný, anebo to prostě ve mně je, ale ve výsledku k sobě nikoho blízko nepustím, jen tak zdánlivě, a když k sobě přece jen skutečně někoho pustím, očekávám podpásovku tak dlouho, až ji tím přivolám. Pak se lynčuju myšlenkami, že nejsem dost dobrý. Dost chytrý, dost vtipný, dost hezký. Je to vzorec. Opravdu. Už se to stalo tolikrát, že to dovedu i předpovědět. Někdo mi třeba ublíží a já hned vím, že ach jo, zítra se probudím a budu si připadat (co já vím) tlustý. A pak se nazítří probudím a najednou mám pět set kilo navíc. Možná mi to dneska vysvětlí terapeutka.

Ježíš, teď mi dochází, že se bojím i jí. Na jednu stranu se bojím, že mi řekne, že to je se mnou fakt vážný a že by mě měli zavřít do blázince, a na druhou se bojím, že mi řekne, že kdyby ji nezdržovali lidi, jako jsem já, mohla by pomoct těm, který to fakt potřebují. Tak možná bych to měl zrušit a prostě se nad sebou jenom zamyslet? Ne, blbost. Půjdu tam. Teď si připadám jako ty lidi, co si objednají uklízečku, ale před jejím příchodem doma uklidí, protože se bojí, že by si o nich myslela, že jsou prasata.

No nic. Ani Antoine nebude mít moc skutečných kamarádů. Vlastně by mohl mít jedinýho. Bude se jmenovat Mayonnaise a bude to jeho fenka. Plemeno porcelaine. Jaký jiný než to, který bylo vyšlechtěný k pronásledování zvěře při lovu a potom při revoluci téměř vyhubený jako přežitek starýho režimu?

S revolucí by měl nějak korespondovat i název knihy. Nebo spíš se stavem těsně po ní, kdy nejvyšší stav přišel o pocit nedotknutelnosti tak, jako o něj postupně přichází Antoine.

9.45

No jasně, bude se to jmenovat Podle mě potopa! A teď už vážně musím jít, za chvíli mám první terapii a nerad bych na ni přišel pozdě.

11.39

Hlavní poznatek z terapie: Stejně jako plus minus všechno, i můj pocit nedostatečnosti může pramenit a nejspíš i pramení z dětství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zůstane to v rodině.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.