Jak jsem nebyla
na Lvech
a jiné příhody

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Martina Preissová

Jak jsem nebyla na Lvech a jiné příhody – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zebra

Je mi čtyřicet tři let, jsem herečka, mám manžela, už deset let ho mám, a mám děti, dva kluky. A mám psa. O tom se nechci moc rozepisovat. Pořídili jsme si ho s mužem jako dva mladí, nezávislí umělci v době, kdy jsme se cítili osamoceni. A starat se jeden o druhého nám přišlo nedostačující. Ostatně všechny páry ze světa šoubyznysu se tehdy hojně fotily se svými psími mazlíčky nebo dětmi a nám se zdálo, že stran venčení, krmení a nočních mejdanů v bytě bude pes výhodnější než děti. Netušili jsme, že pes, kterého jsme si tehdy tak romanticky vyzvedli jako malilinkaté štěňátko v útulku okresního městečka, tady bude i teď, když už máme dvě děti, večírky nepořádáme, ze starání se o cokoli jsme unavení a jediné naše přání je být každý aspoň chvilku sám.

U nás v práci… ano, říkám tomu tak, je to práce! Řeči o uměleckém poslání, kulturní službě národu, splněném snu atd. nevypouštím z pusy od doby, kdy jsem pochopila, že to tak vnímám pouze já. Tak tedy u nás v práci finišujeme k premiéře. Pro neznalé zákulisního života je to něco jako třeba půlka měsíce ve firmě, kdy šéf s příslušným oddělením musí odevzdat návrhy mezd. Nebo když v čokoládovně vrcholí v červnu výroba vánočních figurek. Nebo když se architektonický ateliér přihlásí na poslední chvíli do soutěže s návrhem na veřejné WC na náměstí Tomáše Garrigua Masaryka, a je těsně před uzávěrkou přihlášek. Tady je podobnost s divadlem asi největší. Široká veřejnost naprosto neomylně ví, jak by ty dotyčné záchodky měly vypadat či nevypadat, ale do výběrka se nikdo z ní nepřihlásí.

No. Takže si tak sedím v maskérně a poslouchám strasti kolegyň o tom, jak se levné silonky, které nás naše instituce kvůli šetření nutí nosit na jevišti, rolují až ke kotníkům, nohy nestahují a celkově vypadají mrtvolně bledě. Jednoduše našim nohám nelichotí. Je mi to v tuto chvíli jedno. Mé tělo výtvarník i přes mé výhrady zahalil do naprosto rudého overalu s kukličkou přes hlavu. Vypadám jako o čtyřicet kilo těžší Martina Sáblíková a na můj dotaz, jestli mi to sluší, mi kostýmní výtvarnice (která žije ve fázi „staráme se sami o sebe a o psa“) sdělila: „Nesluší, ale to já právě potřebuju!“

Nanáším si na tvář poslední nános pudru a druhou rukou vytahuju z kapsy županu mobil. Už vím, kdo volá. Je čas domácích úloh. Odevzdaně ho přikládám na ucho a poslouchám mého jinak naprosto skvělého manžela. Náhle maskérna ztichne, jako by chtěla dát prostor očekávanému výbuchu, a já už jen poslouchám sama sebe, jak řvu: „Já jsem herečka! Za dva dny mám premiéru, sedím v maskérně, nááááramně mi to sluší, musím se ještě naučit plazení v molitanu a ty se mě ptáš, jestli má zebra pruhovaný uši? Na mě se pozítří bude dívat osm set lidí! Nechci ne tebe hystericky křičet, takže to radši položím, a vy si to vyhledejte v knihovně v obýváku. Horní police, šestá kniha zprava, Brehmův atlas zvěře, oddíl Afričtí lichokopytníci. Miluju tě.“

Maskérna začala opět žít vlastním životem a já šťastná, že mám samostatného a šikovného manžela, který mě v předpremiérovém čase nezatěžuje zbytečnými dotazy, šla na WC, vykouřila tajně pět cigaret a rozpitou řasenku setřela levným toaletním papírem, kterým nás naše instituce v rámci šetření zásobuje podobně vydatně jako levnými silonkami.

Pan F. a koňské žíně

Jsem herečka, je mi čtyřicet tři let a už od chvíle, kdy si uvědomuji svoji existenci, čekám na okamžik, který jsem právě včera prožila.

Musím se vrátit do doby, kdy jsem ještě nebyla na světě, do časů, kdy se ani můj tatínek neznal s mojí maminkou, dokonce do jeho období zrání. Celý život miloval koně. Chlév na venkově u prababičky Hedviky mu byl druhým domovem, hnůj mu voněl jako mýdlo a touha stát se veterinářem nebo zootechnikem byla jeho každodenním pohonem. Narodil se však do rodiny akademického malíře, sic s venkovskými předky, ale umělce obklopujícího se vším krásným a žijícího v bytě provoněném fermeží a olejovými barvami. Očekávalo se tedy, že si jeho nejstarší syn vybere ke studiu obor, který bude na hony vzdálený venkovu a koňským žíním.

A tak se i stalo. Málokdo se rozhoduje uprostřed puberty mezi hnojem a houslemi. A myslím, že málokdo se rozhodne pro housle. Můj tatínek ano. Rozhodl se nastoupit na konzervatoř v Kroměříži jako student hry na housle. Svého koníčka pověsil na hřebík a jeho život zaplnily noty, hudba, noví spolužáci, učitelé a svoboda. Jedině žíně na smyčci mu připomínaly, že něco opustil, aniž by věděl, že ho život již brzy překvapí a k žíním vrátí. Byl daleko od domova a obklopen přáteli, bohémy, jak je často nazývala babička Otílie. (Otílii nepatřičnou čárku nad í ve jméně způsobil pan farář, kterému buď ujelo pero anebo, jak s oblibou říkala, nebyl „ve formě“.) Tatínek žil svůj život tempem, jaké určovala umělecká škola.

Do cesty se mu ale připletl spolužák, který, aniž by to tenkrát tušil, sehrál v jeho životě zásadní roli. Nikdy více se už nesetkali. Jméno tohoto muže (říkejme mu Pan F.) se ale v naší rodině skloňovalo až do tatínkovy smrti a ještě dvacet let poté, dokud nezemřela babička Otílie. Pan F. byl o něco starší, tudíž zkušenější, a jednoho dne nabídl mému, tehdy ještě neplnoletému tatínkovi, jestli by si spolu s ním a dalšími muzikanty nechtěl vydělat nějakou korunu hraním v baru. Můj tatínek na to kývl, této akce se zúčastnil, celá záležitost se dostala k uším pana ředitele a účastníci tohoto nepovoleného kšeftíku byli okamžitě vyloučeni ze studií. A tady nastává ona osudná křižovatka, kvůli které se jméno pana F. nikdy nepřestávalo přetřásat, kdykoli přišla řeč na tatínkovu kariéru. Kdyby ho spravedlivě vyloučili ze studia spolu s ním, myslím, že by tomu tak nebylo. On však ve škole zůstal, a dokonce zamířil na vysokou školu. Stal se z něj uznávaný umělec, kdežto z mého tatínka provinční učitel houslí v příhraničním městě. Pana F. jsme v drahém smokingu vídali na televizní obrazovce po boku slavných zpěvaček ve flitrových šatech. Tatínek nikdy nehnul ani brvou, a ignoroval dokonce maminčina upozornění, kam to Pan F. dotáhl a jak se mu vede. Mlčel a do rytmu si poťukával o desku stolu.

Když tatínek umřel, hodně brzy a hodně udřený, protože se vrátil ke svému dětskému snu a začal místo učení houslí chovat domácí zvířata ve velkém, babiččina a maminčina nesnášenlivost vůči existenci pana F., kdykoli se objevil na obrazovce nebo v novinách, se stupňovala. Já začala studovat uměleckou školu a babička Otílie nepřestávala injektovat mé podvědomí invektivami a otázkami, které jednou, až se jako herečka dopracuji k pražskému angažmá a pana F. potkám třeba na chodbě v televizi, vysypu z rukávu. Podrobím jej konfrontaci a vylíčím mu, jak fatálně ovlivnil život mého otce a jak se podepsal na jeho konci. Doufala také, že mi pan F. konečně odpoví na otázku, na kterou obě ženy velmi často hledaly odpověď: „Proč nebyl vyhozen z konzervatoře i on?!“ Já už si na tu otázku dávno odpověděla. Vím, jak těžko a nerada se škola vzdává svých talentovaných studentů, a vím, jak lehko se nad takovým, o kterém se již za studií ví, že jeho pobyt na škole má smysl, přivírá jedno nebo obě oči.

A já dvacet pět let po smrti svého tatínka a půl roku po smrti babičky stojím jednoho dne na chodbě Českého rozhlasu, bavím se s kolegou hercem a vtom k nám zamíří elegantní starší pán. Je mi představen. Pan F. Přede mnou stál pan F. Vnitřní drama se mi jistě zračilo i ve tváři, takže kolega znejistěl a pan F. se mi dlouze zadíval do očí. Řekla jsem si v duchu: „Teď, anebo nikdy! Otílie měla pravdu. Já ho potkala a musím…“ Skočila jsem tedy svému kolegovi do řeči a mé jméno, které již vyslovoval, jsem přehlušila tím za svobodna. Hluboce jsem pohlédla do jeho očí. Pan F. najednou přestal odcházet, zastavil se a ještě asi třikrát zopakoval mé příjmení, a dokonce ho i převedl do rodu mužského. Když uslyšel od mého kolegy, že pocházím ze Znojma, vykřikl z ničeho nic jméno mého otce. S úsměvem na rtech člověka, který objevil něco už dávno zapomenutého, zahlaholil na celou chodbu:

„Máte s ním něco společnýho?“

„Je to můj otec, jsem jeho dcera,“ doplnila jsem pro jistotu, i když první půlka věty by úplně stačila.

„No vidím, ty oči!“ usmál se a hned doplnil něco o letech, po která se neviděli. „Jak se mu daří?“ dodal a já cítila, že jde o otázku nikoli zásadní, ale nabízející se. Co taky na chodbě rozhlasu, když nemáte moc času, řešit s dospělou dcerou svého dávného pubertálního kamaráda.

„Je po smrti, zemřel před pětadvaceti lety na rakovinu,“ řekla jsem ostře a čekala, že tato informace celé naše setkání zlidští. Že se možná rozejdeme s příslibem setkání, abychom si vzájemně vyplnili bílá místa našich map. Místo toho se pan F. v elegantním kabátě jen pootočil a už na odchodu se s lehkým potřásáním hlavou udeřil dlaní do stehen a řekl: „Von byl vždycky smolař!“

Vzdaloval se dlouhou chodbou, měnil se v černou siluetu a já na místo, kde před chvílí stál, jen zírala a mlčela. Mlčela jsem si v duchu o tom, jak si něco celý život představuji, celý život si slibuji, že až ten okamžik nastane, budu připravená… A nic. Prostě nic. Stála jsem tam tiše, zahalená do zloby babičky Otílie, a přála si sesbírat všechny genetické předpoklady k zachování klidu a míru, které do mne zasel můj otec. Nic z toho, co jsem v tento okamžik měla udělat, se mi nepovedlo, na nic z toho, co chtěla vědět moje babička, jsem se nezeptala.

Otočila jsem se na podpatku a kráčela k výtahu. Usmála jsem se na sebe do zrcadla, pohladila se po tváři, přejela prstem po obočí, které podle babiččiných slov mám po tátovi, a slíbila si, že na otázky, které jsem dnes nevyslovila, už nikdy nebudu hledat odpovědi. Nechám to na nich. Oni si to v nebi mezi sebou vyřídí, a kdyby se tam náhodou nepotkali, nebylo to pro náš život pozemský nijak důležité. Minimálně ne pro pana F.

Maminko, hýbej se!

Jsem herečka, je mi čtyřicet tři let a budík mi většinou zvoní několikrát v rozmezí dvaceti minut, než pochopím, že to opravdu myslí vážně. Pak oblékám model marshmallow (svůj milovaný župan) a magická přitažlivost rychlovarné konvice mi už nedovolí se vrátit zpátky do postele v nebesky modrém pokoji. Tikot hodin v kuchyni zaplavuje ráno, doteď klidné a pomalu plynoucí. Mých dvacet minut samoty končí. Vypudit děti z postele, donutit je přes koupelnu dostat se k oblékání, mezitím nachystat snídaně, svačiny, překontrolovat aktovky a napsat lístečky, kdo kdy kam odchází, dotlačit tým do předsíně a podstoupit diskusi o počasí a vhodném oděvu, to nesmí zabrat víc než půlhodinu!

Připadám si jak technik od McLarenu, každý úkon provádím rychle, přesně a v klidu, aby náhodou posádka neměla třicet pět minut po otevření víček pocit, že je každé ráno vhodné k vymazání ze života. Podle kvality a délky spánku mých synů se objevuje na jejich tvářích úsměv, který opětuju do zpětného zrcátka, a se stejným úsměvem je téměř za jízdy vyklopím z fabie před vchodem školy. Je nad slunce jasné, že něco zapomněli nebo nesplnili, ale děti herců dostanou už při narození na zadeček takové neviditelné razítko „bohém“ a na jejich rodiče pohlíží pedagogický sbor jako na ty, co nejsou večer doma, ale v divadelním klubu, kde já už nejméně deset let nevysedávám. Nechávám to tak. Ačkoli se považuji za jednu z nejsvědomitějších bohémek pod sluncem, usnadňuje mi tento pedagogický názor život.

Jsem stále ve svém růžovém županu, vbíhám do domu a po rychlé snídani a vypití studené kávy se v útrobách koupelny měním z matky na herečku. Tento proces už praxí nabral na otáčkách, takže od domu do podzemí Národního divadla jsem schopna ve svém „hátépéčku“ dojet již za půl hodiny.

Někdy mi zácpa na magistrále umožní otevřít si v autě svoji kancelář a pohodlně vyřešit hovory, maily a promyslet jídelníček příštích dnů. Kdo má manžela a dva syny jistě chápe, že uspokojení těchto potřeb je primární.

Zkouška v divadle od deseti do čtrnácti hodin by byla na samostatnou kapitolu. Snad se jen zmíním o tom, že není na světě zaměstnání, které vykazuje známky takové iracionality, takže se mnohdy ani nechcete svěřovat s tím, co že jste to dnes v práci vlastně dělali.

Oběd někdy je a někdy není. Jsou prostě dny, kdy jdou osobní potřeby stranou, a zrovna dnes takový nastal. Se zrcátkem a rtěnkou překlušu náměstí plné skejťáků a bezdomovců. Spěchám, neboť za dvacet minut mám sedět proti studentům na DAMU a říkat jim něco o tom, jak je divadlo a práce v něm posvátná, krásná a že pro vyvolené a talentem předurčené to bude nádherná pouť životem. Mezi tím vším se mezi japonskými turisty a ruskými našinci v úzkém koridoru Karlovy ulice snažím dovolat synovi a posléze manželovi, jestli nezapomněli, že je dnes flétna, a pokud oba odpoví shodně, zeptám se, jestli nezapomněli onu flétnu doma. Připomínám své tchyni, nechť toho menšího vyzvedne až po kroužku „Věda nás baví“ a v žádném případě mu nevěří, bude-li tvrdit, že nemá domácí úkol.

Je půl šesté večer. Prodírám se průchody ve Starém Městě a nechávám se švédskou výpravou, kterou jsem na Staromáku vytipovala jako nejrychleji se pohybující za jejich deštníkem, vyplivnout ve Stavovském divadle. V oáze klidu a obklopena štěbetáním kolegyň se nechám česat a líčit. Jsem odevzdaná a smířená, neboť to, jak v jakékoli roli vypadám a co mám na hlavě, není vždy v mé moci. Za tu dobu u divadla jsem si zvykla milovat všechno, čím se stanu.

Hrajeme Fausta, je dlouhý a už teď vím, že klíče do zámku našeho domu vsunu někdy v půl dvanácté večer. V setmělém bytě na mě čeká můj muž ozářen cestopisem v televizi. Je stejně vyčerpaný jako já, neboť to, co já s dětmi podstupuji každé ráno, on podstupuje večer, ale opačným směrem. Den byl rychlý a dlouhý. Můj krokoměr na zápěstí ukazuje 10365, manžel to samozřejmě zpochybňuje a snaží se mi vysvětlit něco o zaznamenávání každého pohybu paže. OK! Uléháme a do polospánku ještě vstupuje můj muž s pohlazením a drobnou poznámkou, ať ráno podepíšu Šimonkovi žákajdu. Prý mne přihlásil do projektu „Maminko, hýbej se!“ a musím potvrdit svou účast.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak jsem nebyla na Lvech a jiné příhody.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.