Pohádky o domovních
znameních

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Teper

Pohádky o domovních znameních – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Dobrý den, děti!

Víte, co jsou domovní znamení? Možná ano, možná ne. Domovní znamení, to byly – a někde ještě stále jsou – obrázky nebo sošky, které si lidé ve městech kdysi dávali vyhotovit na své domy. Každý dům měl znamení, ale každé znamení bylo trochu jiné. A podle toho znamení se dům taky jmenoval. Tak třeba dům, který měl vymalovanou nad vraty žábu, se jmenoval U Žáby. Dům, který měl v průčelí vymodelovaného anděla, se jmenoval U Anděla. Anebo měl dům nad vchodem nakreslené váhy – a říkalo se U Váhy. Domovní znamení vlastně představovalo pro jeho obyvatele adresu. Když se řeklo, ten bydlí v domě U Zlatého tygra, všichni věděli, kde to je a který to je dům. Jako byste dneska řekli, ten bydlí v Husově ulici číslo popisné sedmnáct.

Ještě zajímavější je, jak taková domovní znamení vznikala. Proč si dal někdo vymalovat na dům tygra a jiný zase žábu, anděla, pštrosa, nebo orla? A proč si někdo přál mít na domě sluníčko, další hvězdičky, jiný prsten, ten věnec, nebo džbán? Mohu vám jen říci, že historie vzniku některých domovních znamení je natolik zamotaná, zajímavá a zábavná, že by se dala povídat jako pohádka. Posuďte sami, máte-li chuť…

Domovní znamení

Půjdeme dům od domu

a neptejte se ke komu.

První, druhý, třetí, pátý,

každý dům má nade vraty

své znamení zpodobené

štětcem nebo do kamene,

jak si to pán domu přál.

Ač vypadá všelijak,

znamení je vlastně znak.

To abychom zblízka, zdáli

dům od domu rozeznali,

abychom ten pravý našli,

i kdyby byl léty zašlý,

znamení nám slouží dál.

Domovní znamení

každý dům promění,

už není bez jména,

už něco znamená.

Domovní znamení,

adresa v kameni,

adresa stoletá

příběh svůj rozplétá.

Dům U Tří balonků

V jednom starém městě bydlel ve staré ulici v domě, který byl pochopitelně taky starý, pan František Medonos. Nebydlel tam odjakživa. Domovem Františka Medonose byla celá dlouhá léta obyčejná maringotka, takový ten domeček na kolečkách, kterým je možné popojíždět sem a tam. František Medonos byl totiž, jak se říká, člověk světský. Víte, kdo je člověk světský? Inu, světák, světoběžník, člověk toulající se světem za účelem obživy. Domácí lidé se mnohdy dívají na takové světoběžníky skrz prsty. Mluví o nich jako o kolotočářích a cirkusácích, a někdy najdou ještě horší slova. Děti je však mají rády, protože s nimi přijíždějí kolotoče a houpačky a jiné atrakce a zábavy.

František Medonos se živil tím, že prodával na poutích, posvíceních a na jarmarcích opičky na gumě. Když se za gumu zatáhlo, figurka pěkně poskakovala. A pak měl střelnici, kde jste si mohli vystřelit růži z krepového papíru, která voněla úplně jako pravá, protože ji pan Medonos postříkal lacinou, leč velmi silnou voňavkou.

A jak uměl, panečku, vyvolávat! Nadechl se zhluboka a už vousy pod nosem drnčely, jak mu pusa jela: „Milí páni, milé dámy, tak už jsme tu zase s vámi, tady je to varieto, jen přistupte blíže, vzácný pane kníže, berte každý, co mu chutná, nám už je to dneska putna, tuti fruti amolety, máme tu opičky pro hodné hošíčky, pro holčičky zase růže, vystřelit si každý může, to je rána, kristapána, já vylítnu z toho z kůže!“

A protože byl, jak už víme, člověk světský, a tedy zcestovalý, přidával k tomu i slovíčka anglická a všelijaká: „Halo, halo, halo, copak se vám stalo, lejdýs, čildren, džentlmen, gutntág, aufvídrsen, salutáre saluty, je to všecko natuty!“

A takhle znali Františka Medonose na Matějské pouti v Holešovicích, na posvícení v Nymburce, a dokonce až na pravých moravských hodech v Dolních Bojanovicích. Tam ale býval přísný pan farář a ten nakázal, že veškeré vyvolávání a houpačky mohou začít až po obědě, kdy v kostele skončí slavnostní václavská mše.

„Jak já k tomu, panebože, přijdu, abych takhle na kšeftě ztrácel půl dne,“ huhlal vždycky v Bojanovicích pan Medonos.

Jednou, když začaly podzimní plískanice a bylo i po té poslední kateřinské pouti, seděl pan Medonos v maringotce a počítal, kolik mu sezona vynesla a kolik má vůbec z toho světského života našetřeno.

„Inu, není to špatné, počítám, že bych si za ty peníze mohl i koupit nějakou novou atrakci, abych pořád nejezdil jen se střelnicí a s opičkami na gumě. A já už vím, co si pořídím, to bude, panečku, trefa, to bude teprve lasvegas!“

I stalo se, že si pan František Medonos pořídil lochnesku. Znáte lochnesku? Tedy ono je nutné rozlišovat. Ta pravá lochneska je předpotopní příšera, která žije ve skotském jezeře Loch Ness a nikdo nikdy ji pořádně neviděl. Pak je lochneska, kterou zná skoro každý, takový ten červený a zelený vláček s dračí hlavou, co vozí děti na poutích a celý se přitom závratně kroutí, jako když na vlnách plujete. A přesně tuhle lochnesku si pořídil pan Medonos.

„Hola hola, třesky plesky, nasedáme do lochnesky, to vám bude dračí jízda, už to jede, už to hvízdá, posaďte se na potvoru, jednou vzhůru, jednou dolů, až vám z toho bude hic, děti, vojsko polovic!“

Vyvolával zase pan Medonos a děti i dospělí už se řadili do fronty na lístky. Každý se chtěl svézt na té krásné nové lochnesce s červenými a zelenými sedačkami a věrně vymodelovanou dračí hlavou, kterou navíc zdobily obrovské zuby.

A pan Medonos jim k tomu na plná ústa dodával další důležité informace: „Tato pojízdná nestvůra je plně elektrifikovaná a jezdí až třicetikilometrovou rychlostí v tom stavu, v kterém právě je! Byla, prosím, na vaši pouť transportována přímo ze skotského jezera Lochnesu, po němž se nazývá právě lochneska, ale já jí říkám Blážo. Lážo plážo, my to víme, my to s Blážou roztočíme!“

Děti výskaly a křičely „ahoj, Blážo!“ a František Medonos si liboval, jaký to měl s lochneskou dobrý nápad. A taky o ni dobře pečoval. Po celodenním ježdění ji přikrýval plachtou proti dešti a různým nenechavcům.

„Tak si představ, Blážo, že jsme dneska vydělali ze všech kolotočů nejvíce,“ šeptal jí přitom do velkého dračího ucha, „inu, to se ví, skotská lochneska je jiná rarita!“

Jenže milé lochnesce vlezla sláva do hlavy.

„Bláža, Bláža, jaká já jsem Bláža,“ rozumovala vždycky večer pod plachtou. „Jestli jsem opravdovská nestvůra ze skotského jezera Lochnesu, tak patřím tam, a ne na nějakou obyčejnou venkovskou pouť.“

A jednoho letního večera, účinkovali s panem Medonosem zrovna na pouti v Kouřimi, se Bláža odhodlala: „A taky že tu nezůstanu, já se do toho Lochnesu zase vrátím a vytřu všem zraky. To se ještě uvidí, kdo to tady roztočí.“

Když si někdo něco hodně umane, dokáže občas zázraky. Za tmavé noci sklouzla Bláža z kolejniček, na kterých jezdila pořád dokola, a vydala se ke skotskému jezeru Loch Ness.

Jestli jela opravdu třicetikilometrovou rychlostí, jak vyvolával pan Medonos, se neví. Ale i kdyby ještě přidala, stejně by jí to bylo málo platné. Skotsko je od nás příliš daleko, než aby tam obyčejná pouťová lochneska s červenými a zelenými sedačkami mohla dokodrcat. Objevily se nějaké nezaručené zprávy, že ji viděli na okresní silnici k Roztokám u Prahy, jak tam supí do kopce a pokřikuje: „Lážo plážo, my to víme, my k Lochnesu zatočíme!“ A někdo prý ji zase zahlédl poblíž Máchova jezera, byla už celá zaprášená, avšak pořád pyšně křičela: „Haudujudu, už tam budu!“

A taky se vykládá, že skutečně do Máchova jezera vjela, a protože byla celá ze železa, nikdy se nevynořila. Jiní zase povídají, že ji po dlouhé době vytáhli celou zrezivělou a prodali do starého železa, kromě té dračí hlavy, kterou si nějaký chatař přišrouboval nad dveře jako ozdobu.

Tak jako tak, pan Medonos přišel o atrakci. Nejdříve si chtěl podat do novin inzerát: Ujela mně pouťová lochneska Bláža, poctivému nálezci věnuji opičku na gumě. Ale potom si řekl, že by ho měli lidé ještě za blázna, a tak nechal lochnesku plavat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohádky o domovních znameních.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.