Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Emily Henryová

Letní sázka

Z anglického originálu Beach Read,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House LLC
pod značkou Berkley v New Yorku v roce 2020,
přeložila Tereza Libichová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8067. publikaci.

Redakce Marie Hajdová
Korektura Karolína Stránská
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazbaFinidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Beach Read © 2020 by Emily Henry
Published by Penguin Random House, USA
Translation © Tereza Libichová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-543-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-542-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-152-6 (print)

Pro Joeyho:
Mám tě nejradši na celém světě!

1
Dům

MÁM JEDNU ZÁSADNÍ chybu.

Ráda si představuju, že to tak máme všichni. Nebo aspoň se mi takhle líp píše – všechny hrdiny a hrdinky svých knih obdařím nějakou sebedestruktivní vlastností a pak už se všechno, co se jim přihodí, točí jenom kolem téhle jedné zásadní chyby. Většinou je to prostě nějaký způsob chování, který si člověk osvojí jako ochranu před okolím, jenže problém je, že s tím pak nedokáže přestat, i když už je mu to k ničemu.

Představte si třeba, že jste jako dítě neměli svůj život tak úplně ve svých rukou. Takže abyste se vyhnuli zklamání, naučili jste se, že je lepší nikdy se sami sebe neptat, co vlastně doopravdy chcete. A dlouho to fungovalo. Akorát že zrovna když zjistíte, o co všechno jste celou tu dobu přicházeli, tak už se řítíte šílenou rychlostí ve sporťáku po dálnici, krizi středního věku na krku, tašku narvanou dolary a chlápka jménem Stan v kufru.

Možná je vaší zásadní chybou to, že nepoužíváte blinkr.

Nebo možná to, že jste stejně jako já beznadějní romantici. Prostě si nedokážete přestat vymýšlet příběhy. Především ten o vašem vlastním životě, tak krásně doplněný melodramatickým soundtrackem a nazlátlými paprsky slunce, co prosvítají okýnkem auta.

Všechno to začalo, když mi bylo dvanáct. Rodiče si mě posadili na gauč, aby mi prozradili novinku. Máma se právě poprvé dozvěděla svou diagnózu – podezřelý shluk buněk v levém prsu – a tolikrát mi zopakovala, že si nemám dělat starosti, až jsem měla pocit, že snad dostanu za trest domácí vězení, jestli mě při tom nachytá. Moje máma byla typ člověka, který všechno zvládne, smíšek a optimistka, žádný strašpytel, ale já jsem teda rozhodně poznala, že je vystrašená. Tím pádem jsem byla pěkně vystrašená i já, seděla jsem úplně ztuhlá na gauči a nebyla si vůbec jistá, co mám říct, aby se to celé ještě nezhoršilo.

Ale potom táta (normálně knihomol a domácí povaleč) udělal něco nečekaného. Postavil se, chytil nás za ruce (mámu za jednu, mě za druhou) a řekl: Víte, jak se zbavíme té špatné nálady? Půjdeme si zatancovat!

Na předměstí, kde jsme bydleli, nebyly žádné taneční kluby, jenom jedna obyčejná restaurace, kde každý pátek hrála místní kapela staré známé hity, ale máma se rozzářila, jako kdyby jí právě navrhl, že poletíme soukromým tryskáčem na Copacabanu.

Vzala si na sebe smetanově žluté šaty a tepané kovové náušnice, které se s každým pohybem hlavy zablýskly. Táta objednal dvacetiletou skotskou a pro mě dětský koktejl Shirley Temple a na parketu jsme se všichni tři svíjeli a zmítali, dokud se nám netočila hlava. Smáli jsme se a vráželi jeden do druhého. Smáli jsme se tak, až jsme se už neudrželi na nohou, a můj vždycky tak rezervovaný otec zpíval nahlas „Brown Eyed Girl“, jako kdyby se na nás nedíval celý sál.

Když jsme se pak celí vyčerpaní nacpali do auta a ztichlým městem jeli domů, máma s tátou se drželi za ruce a já si opřela hlavu o okýnko a pozorovala, jak se za okny míhají světla pouličních lamp, říkala jsem si: Bude to v pořádku. Všechno bude v pořádku.

V tu chvíli mi došlo, že když vám svět připadá strašlivý a temný, je to láska, co vás roztančí, je to smích, který vám trochu odlehčí od bolesti, a krása, která dokáže porazit strach. A rozhodla jsem se, že v mém životě tyhle tři věci prostě budou. Ne snad proto, abych z toho těžila jenom já sama, ale bude to tak lepší pro mámu a všechny lidi kolem.

V mém příběhu bude mít zkrátka všechno svůj důvod. A všechno bude dokonalé. V mém příběhu se budou odehrávat večeře při svíčkách a v pozadí bude tiše hrát nevtíravá romantická hudba.

Takže jsem si začala vymýšlet krásný příběh o svém vlastním životě, o osudu a o tom, jak všechno funguje, a když mi bylo osmadvacet, můj příběh byl skutečně dokonalý.

Měla jsem dokonalé rodiče (bez rakoviny), kteří mi volali několikrát týdně, opojeni vínem nebo sebou navzájem. Dokonalého přítele (spontánního, vysokého metr devadesát a hovořícího několika jazyky), který pracoval na jipce a věděl, jak se připravuje kohout na víně. Dokonalý, tak trochu zašlý, ale elegantní byt v Queensu. Dokonalou práci jako spisovatelka romantických knížek (inspirovaných dokonalými rodiči a dokonalým přítelem) pro nakladatelství Sandy Lowe.

Prostě dokonalý život.

Jenže ten příběh jsem si jenom vymyslela, takže když se v zápletce objevila díra, celý příběh se najednou rozpadl na kousky. Takhle už to s příběhy bývá.

Teď, v devětadvaceti, jsem byla nešťastná, na mizině, napůl bezdomovec, úplně sama a měla jsem namířeno do úžasného domu u jezera, z jehož samotné existence se mi dělalo špatně. Romantizovat si vlastní život mi už nepomáhalo, ale tahle moje zásadní chyba si pořád ještě hověla vedle mě na sedadle spolujezdce v omlácené kie soul a podle svého vyprávěla všechno, co se zrovna dělo: January Andrewsová zírala z okýnka auta na vlny jezera rozzlobeně bičující zšeřelé pobřeží. Pokoušela sama sebe přesvědčit, že přijet sem nebyla chyba.

No tak rozhodně to chyba byla, jenže lepší možnost jsem neměla. Těžko odmítnout nabídku bydlení zadarmo, když je člověk úplně švorc.

Zaparkovala jsem na ulici a vzhlédla k fasádě až příliš velkého domu, s naleštěnými okny a pohádkovou verandou, obklopenou střapatými trsy jezerní trávy tančícími ve větru.

Porovnala jsem adresu na GPS s tou, která byla napsaná rukou na klíčence. Bylo to ono, tak teda fajn.

Chviličku jsem zaváhala, jako kdybych čekala, že by mě třeba mohl srazit asteroid, který způsobí konec světa dřív, než budu muset vlézt dovnitř. Pak jsem se zhluboka nadechla a vystoupila a přitom zápasila se svým přecpaným kufrem v marné snaze vytáhnout ho ze zadního sedadla společně s kartonovou krabicí plnou ginu.

Odhrnula jsem si tmavé vlasy z očí, abych si mohla pořádně prohlédnout chrpově modrou fasádu se sněhově bílými římsami. Prostě předstírej, že je to Airbnb.

Okamžitě mi v hlavě vyskočil imaginární popis z Airbnb stránek: Půvabný a okouzlující dům na břehu jezera se třemi ložnicemi a třemi koupelnami, který je důkazem, že váš otec byl hajzl a celý váš dosavadní život jedná velká lež.

Vydala jsem se po schodech zařezávajících se do travou porostlého svahu, ve spáncích mi bušila krev a nohy se mi třásly v předtuše okamžiku, kdy se přede mnou otevře brána pekelná a já se propadnu do hlubin.

Ale vždyť to se vlastně už stalo. Minulej rok. A taky tě to nezabilo, takže tě nezabije ani tohle.

Když jsem vstoupila na verandu, všechny ty nepříjemné tělesné pocity jako by se ještě znásobily: obličej mě brněl, žaludek se mi svíral, po krku mi stékal pot. Opřela jsem si krabici s ginem o bok, a když jsem vsunula klíč do zámku, část mého já si přála, aby se zasekl. Což by z celé téhle záležitosti udělalo důmyslný kanadský žertík, který na nás táta nastražil předtím, než umřel.

Nebo ještě líp, vlastně vůbec neumřel. Najednou by vyskočil zpoza křoví a zakřičel: „Baf! Přece sis doopravdy nemyslela, že bych měl nějakej tajnej druhej život, že ne? Nemohla sis přece myslet, že jsem měl ještě jeden dům a jinou ženu než tvou matku!“

Klíč se v zámku zlehka otočil. Dveře se otevřely.

Dům byl tichý.

Tělem mi projel záchvěv bolesti. Stejné, jakou jsem cítila každý den od chvíle, kdy mi máma zavolala, že měl táta mrtvici, a kdy jsem ji slyšela vzlyknout ta slova do telefonu. Je pryč, Janie.

Ne, tati, nic takovýho mě nenapadlo. Ne že bys tady měl dům. Nebo někde jinde. A pak ta druhá bolest, jako když otáčíte nožem v ráně: Ten táta, kterého jsi znala, stejně nikdy neexistoval.

Takového tátu jsem nikdy doopravdy neměla. Stejně jako jsem nikdy neměla svého Jacquese a jeho kohouta na víně.

Byl to jen příběh, který jsem si namlouvala. Odteď to už bude buď ošklivá pravda, nebo nic. Vzchopila jsem se a vkročila dovnitř.

První, co mě napadlo, bylo, že ta ošklivá pravda zas až tak ošklivá není. Hnízdečko lásky mého táty bylo upravené jako jeden velký otevřený prostor: obývák přecházel do veselé, modře vykachlíčkované kuchyně s domácky působícím jídelním koutem, skleněná stěna hned za ním nabízela pohled na tmavě natřenou terasu.

Kdyby tady bydlela máma, všechno by bylo v neutrálních pastelových a uklidňujících odstínech. Bohémsky zařízená místnost, do které jsem vstoupila, byla víc podobná bytu, kde jsme bydleli s Jacquesem, než vkusu mých rodičů. Trochu se mi sevřel žaludek, když jsem si tady tátu představila, mezi všemi těmi věcmi, které by máma nikdy nevybrala: rádoby folklorní ručně malovaný stolek, police na knihy z tmavého dřeva, gauč utopený ve změti polštářů. Po tátovi, jak jsem ho znala já, tady nebylo ani stopy.

V kapse mi zazvonil telefon, a tak jsem položila krabici na mramorovou desku, abych mohla hovor přijmout.

„Haló?“ zaskřehotala jsem slabě.

„Jaký to tam je?“ řekl okamžitě hlas na druhém konci. „Je tam sklep s erotickejma sado maso proprietama?“

„Shadi?“ Bylo mi jasné, kdo volá. Podržela jsem si ramenem telefon u ucha, zatímco jsem druhou rukou odšroubovala víčko jedné z mých lahví ginu a přihnula si na posilněnou.

„Vážně mě znervózňuje, že jsem jediná, kdo ti může zavolat a zeptat se na něco takovýho,“ vzdychla Shadi.

„Jsi jedinej člověk, kterej o existenci Milostný chatrče ví,“ namítla jsem.

„Nejsem přece jediná, kdo o ní ví,“ opáčila Shadi.

Technicky vzato to byla pravda. Zatímco já se o tátově tajném domě u jezera dozvěděla až před rokem na jeho pohřbu, máma to věděla mnohem déle. „No jo,“ řekla jsem. „Ale seš jediná, komu jsem to řekla. A vůbec, dej mi chvilku, akorát jsem dorazila.“

„Jako vážně?“ Shadi trochu funěla do telefonu, což znamenalo, že je na cestě na směnu do restaurace. Protože jsme obě měly úplně jinou pracovní dobu, většina našich telefonických hovorů se odehrávala během její cesty do práce.

„Obrazně řečeno,“ upřesnila jsem. „Ve skutečnosti jsem přijela už před deseti minutama, ale až teď začínám mít pocit, že jsem konečně tady.“

„Jak moudrá slova,“ pronesla Shadi. „A hluboká.“

„Pšt,“ okřikla jsem ji. „Snažím se to všechno plně prožít.“

„Hlavně se koukni na ten sklep s erotickejma pomůckama!“ dodala rychle Shadi, jako by se bála, že snad chci zavěsit.

Což jsem nechtěla. Jenom jsem držela u ucha telefon, zadržovala dech a s rozbušeným srdcem si prohlížela tátův druhý život.

A pak, když už jsem sama sebe přesvědčila, že tady by táta svůj čas trávit přece nemohl, uviděla jsem viset na zdi něco v rámečku. Byl to výstřižek ze žebříčku nejprodávanějších titulů New York Times z doby před třemi lety, úplně stejný, který si pověsil nad krb i u nás doma. A tam bylo moje jméno, na patnáctém místě, úplně dole. A shodou podivných okolností byl o tři místa nade mnou můj rival z vysoké školy Gus (i když teď už si nechal říkat Augustus, protože je přece vážený pán) a jeho debutový román Zjevení. Udržel se tam pět týdnů – ne, že bych to nějak počítala (jasně že jsem to počítala!).

„No?“ ozvala se Shadi. „Tak co tam tomu říkáš?“

Otočila jsem se a zaujal mě koberec s mandalou, který visel na zdi nad gaučem.

„Zatím mám pocit, že otec nejspíš hulil trávu.“ Podívala jsem se na okna na druhé straně pokoje, která skoro přesně lícovala s okny souseda – chyba architekta, kterou by ovšem máma při koupi domu nikdy nepřehlídla.

Jenže tohle nebyl její dům, a tak jsem si mohla klidně prohlédnout sousedovu pracovnu s knihovnou od podlahy až ke stropu.

„Páni, třeba to je pěstírna marihuany, a ne hnízdečko lásky!“ zněla Shadi potěšeně. „Měla sis přečíst ten dopis, January. Celý je to nedorozumění. Táta ti nechal rodinnej podnik a ta ženská byla jeho obchodní partner, žádná milenka.“

Bylo snad něco špatného na tom, že jsem si přála, aby měla pravdu?

Každopádně ten dopis jsem si rozhodně přečíst chtěla. Jenomže jsem pořád čekala na vhodný okamžik a doufala, že ten nejhorší vztek ze mě konečně vyprchá a poslední tátova slova mě dokážou utěšit. Jenže uběhl celý rok a strach obálku otevřít ve mně rostl každým dnem. Bylo tak nefér, že by měl mít poslední slovo a já neměla možnost mu odpovědět. Křičet nebo brečet nebo chtít vědět víc. Až obálku jednou otevřu, už to nikdy nebudu moct vzít zpátky. To už bude konec. Úplně poslední sbohem.

Takže dokud se neodhodlám, obálka s dopisem si bude žít svůj vlastní šťastný (byť trochu osamocený) život na dně krabice s ginem, kterou jsem si s sebou přivezla z Queensu.

„Není to pěstírna,“ řekla jsem Shadi a otevřela posuvné dveře vedoucí na terasu. „Leda že by ta tráva byla ve sklepě.“

„V žádným případě!“ protestovala Shadi. „Ve sklepě jsou erotický pomůcky na sado maso.“

„Co kdybysme můj smutnej život už nechaly na pokoji,“ navrhla jsem. „Co je novýho u tebe?“

„Myslíš Strašidelnej klobouk?“ zeptala se Shadi. Kdyby měla ve svém miniaturním bytečku v Chicagu míň než čtyři spolubydlící, hned bych bydlela s ní. Ne že bych teda byla schopná něco dělat, když jsme byly se Shadi spolu. A moje finanční situace byla příliš zoufalá na to, abych si mohla dovolit nedělat nic. Další knížku jsem musela dokončit v tomhle pekle, kde aspoň nemusím platit nájem. Pak si možná budu moct dovolit svůj vlastní byt – bez Jacquese a čehokoliv, co by mi ho připomínalo.

„Jestli je Strašidelnej klobouk zrovna to, o čem chceš mluvit,“ povzbudila jsem ji, „tak klidně. Vyklop to.“

„Ještě pořád na mě nepromluvil,“ smutně si povzdechla Shadi. „Ale já jakoby cejtim, že se na mě dívá, když jsme spolu v kuchyni sami. Protože jsme propojený.“

„Hele a nebojíš se, že nejsi propojená s tímhle klukem, kterej nosí předpotopní klobouk, ale spíš s duchem původního majitele klobouku? Co budeš dělat, když zjistíš, že ses zamilovala do ducha?“

„Hm.“ Shadi se na chvíli zamyslela. „Tak to bych si asi musela aktualizovat profil na Tinderu.“

Vítr zčeřil vodu u paty kopce, sfoukl mi hnědé vlny vlasů přes ramena a zapadající slunce všechno prozářilo zlatými paprsky světla, tak jasnými a oslňujícími, až jsem musela přimhouřit oči, abych viděla jeho oranžové a rudé odlesky, které vrhalo na pláž. Kdyby tohle byl jen tak nějaký dům, který jsem si pronajala, tak by to bylo perfektní místo, kde napsat milostný román, který jsem nakladatelství slibovala už měsíce.

Zjistila jsem, že Shadi pořád mluví o Strašidelném klobouku. Jmenoval se Ricky, ale tak jsme mu nikdy neříkaly. O Shadině milostném životě jsme vždycky mluvily v kódech. Byl tu například ten starší chlápek, který měl úžasnou rybí restauraci (tomu jsme přezdívaly Pán ryb), a potom jeden, kterému jsme říkaly Mark, protože vypadal jako jiný opravdu slavný herec Mark, no a teď tu byl tenhle nový kolega, barman, který každý den nosil klobouk, který Shadi nesnášela – a přesto mu nemohla odolat.

Ke konverzaci jsem se vrátila zrovna, když se Shadi ptala: „Víkend kolem čtvrtého července, na Den nezávislosti? Můžu přijet?“

„To je víc jak za měsíc.“ Chtěla jsem protestovat, že to už tady dávno nebudu, ale věděla jsem, že to není pravda. Bude mi trvat minimálně celé léto, než napíšu knížku, vyklidím dům a oboje prodám, takže budu mít (doufám) zase trochu relativního pohodlí. Ne v New Yorku, ale někde, kde je to levnější.

Představila jsem si, že bych si mohla dovolit bydlet třeba v Duluthu. Máma by tam za mnou na návštěvu nikdy nepřijela, ale v uplynulém roce jsme se tak jako tak moc nenavštěvovaly, teda kromě mé třídenní vánoční návštěvy. Během ní mě vytáhla na čtyři lekce jógy, do tří narvaných fresh barů a na představení Louskáčka v hlavní roli s nějakou místní hvězdičkou, o které jsem v životě neslyšela: jako kdyby možnost, že bychom spolu byly jen na vteřinu samy a náhodou se zmínily o tátovi, znamenala hrozbu, že v tu ránu všechno od základu shoří.

Celý život mi všichni moji kamarádi záviděli, jaký jsme spolu měly vztah. Jak často a otevřeně (nebo jsem si to aspoň myslela) jsme spolu mluvily, kolik jsme si spolu užily legrace. Teď jsme si hrály, kdo koho zastihne na telefonu, ale ani jedna z nás se moc nesnažila.

Původně jsem měla dva milující rodiče a přítele, s nímž jsem žila – a nakonec mi zbyla jenom Shadi, nejlepší kamarádka, která ale bydlela trochu moc daleko. Na přestěhování se z New Yorku na pobřeží do North Bearu v Michiganu bylo nejlepší to, že jsem byla blíž Chicagu, kde bydlela.

„Čtvrtého července je za dlouho,“ postěžovala jsem si. „Jsi odsud jenom tři hodiny autem.“

„Jo, a neumím řídit.“

„Tak bys asi měla vrátit řidičák,“ řekla jsem.

„To mi věř, že se nemůžu dočkat, až mu vyprší platnost. Budu se cejtit tak volná! Nesnáším, když si lidi myslej, že umím řídit jenom proto, že na to mám papíry.“

Shadi řídila hrozně. Ječela hrůzou vždycky, když měla odbočit doleva.

„A navíc, víš přece, jak to máme v práci s rozpisem služeb. Měla jsem štěstí, že mi šéf dovolil vzít si volno na Den nezávislosti. Jak ho znám, nejspíš čeká, že mu ho za to teď vykouřim.“

„Ani nápad. Kuřba je jen za velký svátky. Dlužíš mu tak akorát starý dobrý vyhonění, něco za něco.“

Usrkla jsem další doušek ginu, a když jsem se otočila od okraje terasy zpátky k domu, málem jsem se ginem udusila. Asi tři metry ode mě vykukoval zpoza zahradní židle vršek hnědé kudrnaté hlavy. Potichu jsem se modlila, aby ten člověk spal – a já nemusela strávit celé léto v domě vedle někoho, kdo mě slyšel, jak tady vykřikuju starý dobrý vyhonění na celé jezero.

Jako kdyby mi četl myšlenky, narovnal se, vzal si ze stolku lahev piva, napil se a znovu se opřel.

„To je pravda. A klidně bych si mohla nechat gumový rukavice, co používáme na nádobí,“ hihňala se zrovna Shadi. „Každopádně, právě jsem přišla do práce. Ale nezapomeň mi dát vědět, jestli jsi ve sklepě našla drogy nebo kožený propriety.“

Otočila jsem se k sousedově terase zády. „Nepůjdu se tam podívat do tý doby, než přijedeš na návštěvu.“

„To od tebe není hezký,“ řekla Shadi.

„Aspoň máš důvod přijet dřív,“ odvětila jsem. „Mám tě ráda.“

„Já tebe víc,“ trumfla mě a zavěsila.

Otočila jsem se zpátky ke kudrnaté hlavě a částečně čekala, že dá nějak najevo, že tam jsem, a částečně jsem přemítala o tom, jestli se vážně musím představit.

V New Yorku jsem svoje sousedy nijak zvlášť dobře neznala, ale tohle byl Michigan a podle tátových historek z dětství na pobřeží v North Bearu jsem očekávala, že budu muset tomuhle chlápkovi jednou půjčit cukr (poznámka: musím si koupit cukr).

Odkašlala jsem si a nasadila úsměv zvaný, „sousedský“. Muž si znova přihnul piva a já jsem zavolala přes terasu: „Omlouvám se, jestli jsem vás vyrušila!“

Jenom lehce mávl rukou a otočil stránku v knížce, kterou měl na klíně. „Co by mě mělo rušit na tom, že někoho uplácíte starým dobrým vyhoněním?“ pronesl chraptivým znuděným hlasem.

Ušklíbla jsem se a snažila se vymyslet nějakou odpověď – jakoukoliv. Ta stará January by věděla, co na to říct, ale moje hlava byla prázdná podobně jako stránka textového editoru, kdykoliv jsem se snažila něco napsat.

No dobře, možná jsem v uplynulém roce žila tak trochu jako poustevník. Možná jsem ani moc netušila, co jsem vlastně celý ten uplynulý rok dělala, protože jsem ho rozhodně nestrávila návštěvami u mámy, ani jsem nenapsala knížku, ani jsem neoslňovala sousedy svým šarmem.

„No víte, já tu teď bydlím,“ zavolala jsem zpátky.

Jako kdyby mi četl myšlenky, jenom bez zájmu mávl rukou a zamumlal: „Řekněte mi, kdybyste potřebovala půjčit cukr.“ Ale zvládl to říct tak, že to znělo jako: Už nikdy na mě nemluvte, pokud neuvidíte můj dům v plamenech, a i pak radši počkejte na hasiče.

Tolik tedy ke středozápadní pohostinnosti. To v New Yorku, když jsme se přistěhovali, nám naši sousedé přinesli na uvítanou sušenky (byly samozřejmě bezlepkové a posypané LSD, ale počítalo se hlavně to gesto).

„Nebo kdybyste se potřebovala zeptat, kudy do nejbližšího obchodu s erotickejma pomůckama,“ dodal Morous.

Cítila jsem, jak se mi červeň hrne do tváří, směs trapnosti a vzteku. Slova ze mě vylétla dřív, než jsem si to stačila rozmyslet: „Počkám si, až tam vyrazíte vy, a budu se jenom držet v závěsu.“ Zasmál se, takovým překvapeným a obhroublým smíchem, ale pořád se neuráčil otočit a podívat se na mě.

„Moc ráda jsem vás poznala,“ dodala jsem jedovatě, otočila se a spěchala zpátky posuvnými skleněnými dveřmi do bezpečí domu, kde se teď budu muset pravděpodobně schovávat celé léto.

„Lhářko,“ slyšela jsem ho zabručet, než jsem dveře s prásknutím zavřela.

2
Pohřeb

V TU CHVÍLI JSEM SE NECÍTILA na to, abych se pustila do prohlídky zbývající části domu, a tak jsem se usadila u stolu s tím, že začnu konečně psát. Jenže jako vždycky na mě z obrazovky počítače vyčítavě zírala prázdná stránka a bez ohledu na můj upřený pohled se zavile odmítala sama od sebe zaplnit písmenky či postavami.

Pokud jde o psaní příběhů se šťastným koncem: dost vám pomůže, když ve šťastné konce sami věříte.

Pokud jde o mě: já v ně věřila – až do dne, kdy měl můj táta pohřeb.

Moji rodiče a vlastně celá moje rodina toho už zažili tolik, ale nějak se nám vždycky podařilo ze všeho vyjít silnější, víc se radovat a mít se rádi ještě víc než předtím. Třeba když jsem byla malá, tak se naši na chvíli rozešli – máma měla najednou pocit, že ztratila kus svého já, a pořád zírala z okna, jako kdyby tam snad mohla uvidět sama sebe a zjistit, co má vlastně dělat dál. Když se táta pak zase nastěhoval zpátky, tancovali spolu po kuchyni a pořád se líbali a drželi za ruce. Nebo když máma dostala poprvé rakovinu a my si po jejím uzdravení dopřáli šíleně drahou večeři, hodovali jsme, jako bychom byli milionáři, a smáli se tak, až nám předražené víno (a mně limonáda) teklo i nosem – jako kdybychom si to mohli dovolit a půjčka na zaplacení léčby neexistovala. Nebo když se mámě rakovina vrátila a po mastektomii následoval další propůjčený kus života: hodiny keramiky, taneční lekce, jóga, kurzy vaření marocké kuchyně – všechny tyhle aktivity, kterými rodiče vyplňovali svůj diář, jako kdyby se snažili nacpat co nejvíc života do jednoho krátkého časového úseku. Víkendové návštěvy u mě a Jacquese v New Yorku, jízdy metrem, během nichž mě máma prosila, abych už přestala vyprávět nesčetné historky o našich praštěných sousedkách Sharyn a Karyn (ne, že by to bylo tak důležité, ale tyhle dvě nám pravidelně pod dveřmi podstrkávaly letáky o tom, že Země je placatá), protože se bála, že se počůrá smíchy, zatímco táta jedním dechem teorii ploché Země absolutně ztrhal.

Zkouška se šťastným koncem. Soužení se šťastným koncem. Chemoterapie se šťastným koncem. A pak, uprostřed všech šťastných konců, táta najednou nebyl.

Stála jsem jako náměsíčná v předsálí kostela, kam s mámou chodili, dav lidí v černém kolem mi šeptal zbytečná slova útěchy a já si sotva dokázala vybavit, jak jsem se sem dostala: let, cestu na letiště, balení věcí. Vybavovala jsem si jenom, už pomilionté toho dne, že on prostě už není.

Máma se zrovna vytratila na záchod, takže jsem byla sama, když jsem ji uviděla – jedinou ženu na pohřbu, kterou jsem neznala. Měla na sobě šedé šaty, kožené sandály a háčkovaný šál přes ramena, bílé vlasy rozcuchané větrem. Dívala se přímo na mě.

Vzápětí se vydala mým směrem a mně se z nějakého důvodu obrátil žaludek. Jako kdyby moje tělo samo tušilo, co přijde. Přítomnost téhle neznámé na tátově pohřbu měla totiž můj život vykolejit stejným způsobem jako sama tátova smrt.

Zastavila se přede mnou a váhavě se usmála. Ucítila jsem závan vanilky a slabou vůni citrusů. „Ahoj January,“ vyhrkla a prsty nervózně kroutila třásněmi šálu. „Hodně jsem toho o tobě slyšela.“

Dveře od toalety se otevřely a z nich vyšla máma. Na chvíli se zastavila, na tváři těžko rozluštitelný výraz. Poznání? Zděšení?

Evidentně nechtěla, abychom spolu my dvě mluvily. Co to mělo znamenat?

„Jsem dlouholetá kamarádka tvého táty,“ řekla ta žena. „Znamená… znamenal pro mě hodně. Znala jsem ho celý svůj život, skoro. Nějakou dobu jsme byli opravdu blízcí přátelé a – a on o tobě pořád mluvil,“ podotkla s úsměvem, který měl k lehkosti hodně daleko.

„Moc se omlouvám,“ řekla chraptivým hlasem. „Slíbila jsem, že nebudu brečet, ale…“

Měla jsem pocit, jako kdyby do mě někdo strčil a já padala odněkud z výšky, volný pád, který neměl konce.

Dlouholetá kamarádka. Takhle to řekla. Ne milenka nebo přítelkyně. Ale já to pochopila z toho, jakým způsobem plakala – jako kdybych viděla mámu za zrcadlem, jak brečí na pohřbu. Tvářila se stejně jako já, když jsem si ten den ráno nanášela make-up na kruhy pod očima. Tátova smrt v ní něco navždy zlomila.

Vylovila cosi z kapsy. Obálku, kde bylo načmárané moje jméno, a klíč. Ke klíči byla připevněná cedulka s adresou, napsanou stejným nezaměnitelným rukopisem jako muří nohy na obálce. Tátovým rukopisem.

„Chtěl, abych ti dala tohle,“ řekla. „Je to tvoje.“

Vložila mi obálku do dlaně a chvíli ji podržela ve své. „Je to krásný dům, přímo na břehu Michiganského jezera,“ vyhrkla. „Bude se ti líbit. Vždycky říkal, že by se ti líbil. A ten dopis máš k narozeninám. Tak si ho pak můžeš přečíst. Nebo kdykoliv budeš chtít.“

K narozeninám. Narozeniny jsem měla mít za sedm měsíců. Táta tu na moje narozeniny nebude. Protože je mrtvý.

Zatímco jsme spolu mluvily, máma se probrala z transu a přistoupila k nám s vražedným výrazem. „Sonyo,“ zasyčela.

A tak jsem pochopila i ten zbytek.

Že zatímco já jsem netušila vůbec nic, máma věděla všechno.

Zavřela jsem soubor, jako kdyby kliknout na ten malý křížek v rohu znamenalo takhle lehce odstřihnout i vzpomínky. Abych odvedla pozornost od vzpomínek, přečetla jsem si poslední e-mail od Anyi, mé agentky.

Přišel mi před dvěma dny, než jsem odjela z New Yorku, a já pořád hledala trapné výmluvy, proč jeho přečtení odložit. Třeba že musím balit. Nebo se stěhovat. Nebo řídit. Nebo pít hodně vody. Nebo že musím „psát“ (to tedy v hodně velkých uvozovkách). Nebo že se potřebuju opít. A taky hladovět. A dýchat.

Anya měla pověst agentky, která, když přijde na jednání s nakladateli, tak je hodně drsná, ale na spisovatele je samý med, něco jako slečna Dobrotová z Matyldy Roalda Dahla říznutá sexy čarodějnicí. Člověk se jí vždycky chtěl hrozně zavděčit, a to jednak kvůli pocitu, že vás ještě nikdy nikdo tak moc nemiloval a neobdivoval jako ona, a taky proto, že vzbuzovala pocit, že kdyby chtěla, tak by na vás na druhou stranu klidně mohla poštvat klubko hadů.

Dopila jsem svůj (toho večera už třetí) gin s tonikem, e-mail otevřela a četla:

„Ahooj, ty moje krásná a zázračná holčičko, andělská umělkyně, ty můj zlatý poklade.

Vím, že v poslední době jsi to OPRAVDU neměla jednoduché, ale znova mi napsali z nakladatelství a vážně by chtěli vědět, jak to vypadá s rukopisem čili jestli to opravdu bude koncem léta hotové. Jako vždycky, jestli potřebuješ, jsem připravená popadnout telefon nebo počítač (nebo klidně i popadnout Pegase za křídla, kdyby to muselo být) a pomoct ti vybrousit zápletku, detaily, zkrátka COKOLIV, co potřebuješ, abychom pomohly tvé krásné knížce na svět! Pět knížek za pět let je laťka nastavená hodně vysoko, což platí pro každého (i pro někoho, kdo má takový talent jako ty), ale na druhou stranu nakladatelství na mě tlačí, takže je nejvyšší čas zatnout zuby a tohle dítě, pokud možno, už přivést na svět.

Pac a pusu

Anya

Zatnout zuby a přivést to dítě na svět. Obávala jsem se, že porodit koncem léta opravdové mimino by bylo snazší než napsat a prodat novou knížku.

Rozhodla jsem se, že když si půjdu lehnout hned, vyskočím ráno z postele o něco dřív a napíšu pěkných pár stránek. Přede dveřmi ložnice v přízemí jsem zaváhala. Těžko totiž říct, v které posteli spal táta s Tou ženskou.

Ocitla jsem se koneckonců v domě důchodcovské rozkoše. Což by mohlo být i vtipné, kdybych ovšem za poslední rok neztratila schopnost čemukoliv se zasmát, a místo toho jsem psala romantické komedie, v nichž jsem nechávala řidiče autobusu usnout za volantem a všechny románové postavy spadnout z útesu.

Vždycky jsem v duchu slyšela Anyu říkat: To je HROZNĚ zajímavý. Teda, chci říct, že si od tebe přečtu klidně i seznam na nákup a budu se u toho napůl smát a napůl brečet. Ale tohle není knížka pro nakladatelství Sandy Lowe. Radši to trochu odlehči – se zoufalstvím nikam nedojdeš, holka.

Na přespání tady jsem se potřebovala trochu posilnit, a tak jsem si nalila další gin s tonikem a zavřela počítač. V domě začalo být horko a dusno, takže jsem se svlékla do spodního prádla, a než jsem dopila skleničku a plácla sebou na gauč, otevřela jsem nejdřív všechna okna v přízemí.

Gauč byl mnohem pohodlnější, než vypadal. Ta zatracená ženská měla ještě ke všemu dobrý vkus. Řekla jsem si ale, že gauč je moc nízký na to, aby si na něj lehal a zase z něj vstával někdo, kdo má problémy se zády, takže jsem usoudila, že ho asi nepoužívali na SEX.

Ale táta neměl špatná záda vždycky. Když jsem byla malá, brával mě, kdykoliv byl doma, o víkendu s sebou na loď, a co jsem tak měla možnost vidět, plachtění není jen o tom, že se válíte na palubě na sluníčku s rozpaženýma rukama a vítr vám tiskne lehkou větrovku k bokům, ale z devadesáti procent se musíte pořád ohýbat nahoru a dolů a vázat uzly –

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letní sázka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.