Přeložila:

ANTONIE KRÁLOVÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Můj nejmilejší suvenýr

Vydání první

Copyright © 2020 by Penelope Ward and Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2431. publikaci

Přeloženo z anglického originálu My Favourite Souvenir vydaného

v roce 2020

Český překlad © 2021 Antonie Králová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Photographer: Davide Martini

Model: Simone Bredariol

Cover designer: Sommer Stein, Perfect Pear Creative

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1581-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1582-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Penelope Ward

Vi Keeland

MŮJ NEJMILEJŠÍ

SUVENÝR

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Hazel

„Dobrý den, dovolali jste se do resortu Four Seasons ve Vailu v Coloradu. Jak vám mohu pomoci?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Dobrý den. Dnes ráno jsem se odhlásila. Měla jsem rezervaci na deset dní, ale nakonec jsem zůstala jen dvě noci. Není náhodou můj pokoj ještě volný? Anebo, když už jsme u toho, jakýkoli pokoj? Můj let byl kvůli bouři zrušen.“

„Podívám se. Jak se jmenujete?“

„Appletonová.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Ale rezervace byla na jméno Ellis. Tak se jmenuje můj snoubenec.“ Nebo bývalý snoubenec. Ale ať mi klidně říká paní Ellisová, pokud mi to zajistí místo na přespání.

„Vydržte chviličku a já to prověřím.“

„Děkuju vám.“

Seděla jsem v hale hotelu Best Western, což byl třetí hotel, který jsem během dvou hodin navštívila. Byla hloupost se ráno odhlašovat. Ale aspoň jsem zůstala konzistentní. Po špatném rozhodnutí odjet na plánovanou svatební cestu sama jsem se stejně brilantně rozhodla se po dvou dnech vrátit – aniž bych se podívala na předpověď počasí. Když jsem dorazila na letiště, neměla jsem ani ponětí, že se blíží blizard. Ovšem aerolinky mě ujistily, že můj let odstartuje podle plánu. Změnu oznámily pět minut předtím, než se měla otevřít brána, kdy ohlásily dvě hodiny zpoždění. Z dvou hodin se staly tři a ze tří pět, a když jsme už na nepohodlných plastových sedačkách u brány strávili šest hodin, konečně přiznali, že je let zrušen. Všechny ostatní lety byly mezitím též zrušeny. A teď byly všechny hotely plné.

Recepční se vrátila na linku.

„Paní Ellisová?“

Ošila jsem se při tom oslovení. „Ano?“

„Je mi líto. Po vašem odjezdu jsme pokoj znovu pronajali. Na dnešní noc jsme kvůli bouři vyprodaní.“

Vzdychla jsem. Jak jinak. „V pořádku. Díky.“

Takhle to vypadalo v posledních hodinách všude. Zavolala jsem do dalších čtyř hotelů, než mi v jednom řekli, že možná pár pokojů mít budou. Jejich hosté dosud nedorazili a zaměstnanci je obvolávají, zdali je mají dnes čekat. Pokoj dostane ten, kdo dřív přijde. Rozhodla jsem se to zkusit. Bylo už sedm hodin večer a nemělo smysl tu dále vysedávat. Uber k mému překvapení dosud jezdil, přestože na letišti už před několika hodinami oznamovali zastavení provozu.

Venku hustě sněžilo. Před východem zastavilo velké SUV se sněhovými řetězy na kolech. Kvůli sněhu jsem nemohla přečíst poznávací značku ani rozeznat model vozu, takže jsem přišla blíž a naznačila řidiči, že má stáhnout okénko.

„Vy jste Hazel?“ zeptala se postarší žena za volantem.

„Ano,“ usmála jsem se.

„Jedete do Snow Eagle Lodge?“

„Ano, prosím.“

Přestože byl hotel vzdálený jen tři kilometry, cesta tam trvala čtvrt hodiny. Když jsme tam dojely, nebylo skoro vidět na krok. V tomhle už se nedalo bezpečně jezdit.

„Brr, tam je ale hnusně,“ otřásla jsem se, když jsem si natahovala kapuci. „Jeďte opatrně.“

„Nebojte se, moje milá. Teď už jedu rovnou domů. Vás jsem vzala jenom proto, že jsem to měla po cestě. Je dobře, že už jste v hotelu. Silnice budou dneska v noci prázdné.“

Nádhera. Teď ještě aby tu pro mě měli pokoj.

Když jsem vystoupila z auta, udeřil mě do tváře poryv sněhu, přestože jsme zastavily pod markýzou. Ve větru mi vločky připadaly jako tvrdé sněhové koule. Uvnitř jsem si vytřela sníh z očí a rozhlédla se kolem.

To ne.

Nevypadalo to dobře. Přede mnou se kroutila fronta asi třiceti nebo čtyřiceti lidí, kteří čekali před recepcí. Vzdychla jsem a dojela s kufrem na konec fronty. Uběhlo víc než půl hodiny, než jsem se konečně dostala na řadu.

„Dobrý den. Volala jsem k vám a bylo mi řečeno, že možná budete mít nějaké pokoje, že kontaktujete hosty, kteří se dosud neubytovali, zda nakonec dorazí.“

Recepční zachmuřeně přikývla. „Ano. Můžu vás napsat na čekací listinu. Ale pořád je obvoláváme a budu upřímná, moc šancí vám nedávám.“

Ramena mi poklesla. „V pořádku. Napište si mě, prosím.“

Recepční zvedla blok a položila ho na pult. Obrátila několik stránek a pak ho otočila ke mně a ukázala na volný předposlední řádek. „Stačí vaše jméno a telefonní číslo.“

Podepsala jsem se a otočila horní stránky zpátky. Bylo jich asi pět nebo šest a všechny vypadaly stejně. Přede mnou byla určitě stovka jmen a čísel.

„Tihle všichni čekají?“

Recepční přikývla.

„Kolik lidí nepřijelo?“

„Něco přes deset.“

Bože můj. Tohle vážně nevypadalo dobře. Ale možná se lidé jen zapsali a odešli, jako v plné restauraci. Třeba ta hromada lidí přede mnou sehnala jiný hotel.

Otočila jsem se a veškerá naděje, kterou jsem se konejšila, byla rázem tatam. Všechna křesla v hale byla obsazená. Někteří dokonce seděli na podlaze a opírali se o zavazadla. Zamířila jsem k volnému místu na koberci nedaleko recepce. I když jsem věděla, že je to zbytečné, vytáhla jsem iPad a pokračovala v hledání volného hotelu. I kdybych nějaký našla, bude sám o sobě zázrak se tam vůbec dostat.

Zatímco jsem pátrala a telefonovala, byla blízká přepážka prázdná, ale teď se u ní objevily dvě ženy. V jedné jsem poznala vedoucí, kterou jsem pozorovala celou dobu ve frontě. Druhá měla připnutou jmenovku a v ruce držela desky. Z místa, kde jsem seděla, jsem zvědavě naslouchala jejich hovoru.

„Sedm jsme jich ještě nezastihli,“ řekla vedoucí. „Ostatní se buď ubytovali, nebo jsme jejich pokoje poskytli lidem ze seznamu čekatelů.“

Druhá žena zalistovala seznamem a rozhlédla se po hale. „Bomba. A tahle bouře tu má řádit kolik dní.“

Koutkem oka jsem si povšimla muže stojícího na druhé straně pultu. Stál zády k hovořícím ženám, ale natahoval krk, takže jsem si pomyslela, že asi taky poslouchá, co si povídají. Usoudila jsem, že je stejně znuděný jako já, a vrátila se k iPadu. Pak jsem si všimla, že si píše něco propiskou na dlaň.

Co to sakra dělá?

Chvíli psal a pak zase nastražil uši. Vedoucí odešla a nechala druhou recepční telefonovat. Ukončila jeden hovor a vytočila další číslo.

„Dobrý den. Tady Catherine ze Snow Eagle Lodge. Snažím se dovolat Milovi nebo Madeline Hookerovým.“

Jakmile vyslovila jména, muž si začal čmárat na dlaň.

Catherine dál hovořila se záznamníkem. „Potřebuju jen potvrdit, zda dnes večer přijedete. Rezervaci máte platnou, budeme ji držet tak dlouho, jak budete potřebovat. Pokud ovšem vánice způsobila změnu ve vašem cestovním plánu, máme tu dlouhý pořadník hostů, kteří by využili vaše dva pokoje. Zavolejte mi prosím co nejdříve na číslo 970-555-4000. Děkuju.“

Totéž se opakovalo u dalších dvou hovorů. Catherine diktovala zprávu a muž si zapisoval. Ze zvědavosti, k čemu se chystá, jsem ho nespouštěla z očí. Jakmile recepční dotelefonovala, vrátila se na své místo. Maník zvedl batoh a volným krokem přešel halou. Natáhla jsem krk, abych viděla, kam míří, když si nasadil kapuci a vyšel ven bočními dveřmi, kterých jsem si dřív nevšimla.

Bylo to podivné, ale myslela jsem si, že představení skončilo.

Jenže o pár minut později vešel hlavním vchodem chlapík ve stejné lyžařské bundě. Shrnul si kapuci a já jsem poprvé zahlédla jeho tvář.

To je, pane, fešák. Poněkud roztřepené hnědé vlasy, které by potřebovaly zastřihnout, silné rty, oříškově hnědé oči a snědá pleť. Jeho opálení kontrastovalo s bledými obličeji většiny lidí v Coloradu touto roční dobou, včetně mě. Škoda, že se mi teď všichni chlapi hnusí, protože tenhle je fakt třída. Oklepal si trochu sněhu z ramen a postavil se na konec fronty. Teď už byla o mnoho kratší, protože většina lidí se neodvážila do vánice. Před ním stáli jen dva lidé.

Nevím, co mě to popadlo, ale vstala jsem a postavila se za něj. Možná jsem se potřebovala nějak zabavit, ale přepadl mě nejasný pocit, že má něco za lubem.

Když na něj přišla řada u recepce, přikradla jsem se tak blízko, jak jen bylo možné, aniž by to bylo nápadné.

„Dobrý večer, mám tu rezervaci,“ řekl.

„Výborně. Vaše jméno, pane?“

Odkašlal si. „Hooker. Milo Hooker.“

Zamrkala jsem. Ten chlap lže, jako když tiskne. Já to věděla!

Nic netušící recepční vyťukala písmena na klávesnici a usmála se. „Vidím vaši rezervaci. Dva pokoje na dvě noci, včetně snídaně. Je to tak?“

„Ehm,“ přikývl chlapík, „ano. Zamluvil jsem dva pokoje. Ale nakonec budu potřebovat jenom jeden.“ Ohlédl se přes rameno. „Vypadá to, že nebudete mít problém obsadit ten druhý.“

Usmála se. „Ne, to rozhodně nebudeme. Potřebuju jen vaši kreditní kartu a doklad totožnosti, pane Hookere.“

Čekala jsem. Tohle byl okamžik pravdy. Jestliže to není opravdový Milo Hooker, bude muset přijít s nějakou výmluvou.

Chlapík zajel rukou do kapsy, jako by sahal pro peněženku. Na okamžik jsem si myslela, že jsem se zmýlila, ale vytáhl roličku bankovek.

„Ztratil jsem peněženku na sjezdovce. Naštěstí jsem si nechal poslat nějakou hotovost přes Western Union, než přišla ta čina. Můžu zaplatit hotově?“

Mladá žena zaváhala. „Vy nemáte žádný průkaz? Bez průkazu bych neměla lidi ubytovat.“

Falešný Milo dal vyniknout svému šarmu. Naklonil se dopředu a blýskl širokým úsměvem. „Můžu si s váma udělat selfie?“

Recepční se zachichotala. Ona mu na to vážně skočila. „Musím se zeptat vedoucí.“

Zmizela dozadu a po chvilce se vrátila i s vedoucí.

Dostala jsem bláznivý nápad. Říkala, že jsou to dva pokoje… Učinila jsem bleskové rozhodnutí a přistoupila k recepci.

„Tady jsi, Milo,“ položila jsem chlapíkovi ruku na rameno. „Zrušili mi let. Doufám, že jsme nepřišli i o pokoje.“

Falešný Milo se otočil a zamračeně si mě prohlížel.

Jestli něco neudělám, tak to provalí. Rychle jsem se otočila k ženám za pultem. „Já a můj bratr jsme si u vás zarezervovali pokoje na dvě noci, ale já jsem se pokoušela ještě před bouří odjet. Bohužel to nevyšlo. Celý den jsem strávila na letišti. Máte ještě naše pokoje? Třesu se na horkou koupel.“

Milo se na mě podíval, pak na obě ženy a zpátky na mě. Usmála jsem se a zvedla obočí. Na okamžik jsem s ním soucítila. Tvářil se ohromeně. Protože však pořád vypadal, že není schopen slova, usoudila jsem, že musím pokračovat. „Šli jsme si dnes ráno zalyžovat a ukradli nám batohy. To spolu s blížící se bouří pro mě bylo znamení, že bych se měla vrátit domů. Matka příroda zjevně měla jiné plány. Měli jsme mít dva pokoje – Milo a Madeline Hookerovi. Někdo mi nechal vzkaz na záznamníku, abych potvrdila rezervaci. Myslím, že se jmenovala Catherine.“

Recepční přikývla. „To jsem byla já. Kvůli bouři tu nečekaně uvízlo hodně lidí, co nemá ubytování, proto jsme volali hostům, kteří se dosud neobjevili.“

Vedoucí přeskakovala pohledem mezi Milem a mnou. „Budeme vás muset požádat o sto dolarů zálohy na případné škody, jelikož nemáte kreditní kartu.“

Usmála jsem se. „Jistěže.“

Kývla na svou podřízenou. „Zapiš je. Je to v pořádku.“

Muž vedle mě dosud stál s otevřenou pusou. Ponořila jsem ruku do kabelky a dala si pozor, abych nevytáhla údajně ukradenou peněženku, a vylovila veškerou hotovost.

„Kolik stojí pokoje?“ zeptala jsem se recepční.

„Podívám se. Včetně daně to dělá tři sta čtyřicet dva dolarů za každý na dvě noci, plus sto dolarů záloha.“

A sakra. Tolik hotovosti asi mít nebudu. Přepočítala jsem peníze v ruce a položila je před falešného Mila. „Máš čtyřicet babek, brácha? Víš, že ti to vrátím.“

„Jo, jasně že mám.“

Když jsme zaplatili a dostali klíče, odebrali jsme se beze slova k výtahům. Milo se ke mně otočil, teprve když jsme byli sami uvnitř a dveře se za námi bezpečně zavřely. „Co to sakra bylo?“

Zasmála jsem se. „Jenom to, že jsme právě dostali nocleh.“

„Ale kdo jsi?“ vrtěl hlavou.

„Všimla jsem si, jak odposloucháváš u recepce, zatímco obvolávali hosty, kteří zatím nedorazili.“ Otevřela jsem mu dlaň popsanou modrým inkoustem. „Zapisoval sis jména hostů. Bylo mi to divný, tak jsem šla za tebou, abych zjistila, co podnikáš. Když jsi přišel s tou pohádkou o ztracený peněžence, abys vysvětlil, proč nemáš žádnej průkaz, bylo mi jasný, že kecáš.“ Pokrčila jsem rameny. „Když ta ženská řekla, že rezervace je na dva pokoje, viděla jsem příležitost a chňapla po ní.“

„Jak jsi věděla, že budu spolupracovat?“

Usmála jsem se. „Nevěděla. Ale to na tom byla ta největší zábava!“ Položila jsem si ruku na hruď. „Srdce jako by mi v tu chvíli chtělo vyskočit z hrudi. Už je to dlouho, co jsem naposledy podnikla něco podobně riskantního.“

Zkoumavě si mě prohlížel. Měla jsem dojem, že pořád neví, co si o mně má myslet, přestože jsem mu právě vysvětlila svoje počínání. Podíval se na moje rty, pořád zkrácené do širokého úsměvu.

„Jak to?“

Nakrčila jsem čelo. „Co jak to?“

„Jak to, že jsi už dlouho nepodnikla nic riskantního? Připadá mi, že máš takovýhle věci ráda.“

Několikrát jsem zamrkala. Takovou otázku na tělo jsem nečekala a můj úsměv zvadl. „Nevím. V posledních letech se ze mě stal asi někdo jinej.“

Zadíval se mi do očí. Od legrácek a smíchu jsme se přepnuli do vážného tónu. „To je škoda. Máš hezkej úsměv.“

Rozlilo se ve mně teplo. Nedokázala jsem od něj odtrhnout oči, než výtah cinkl a dveře se otevřely.

„Tady to máme,“ řekl. „Pokoje 320 a 321.“

„Jo. Jasně.“ Vykročila jsem ve směru šipky. Jelikož jsme byli příbuzní, přidělili nám pokoje vedle sebe. Když jsme otevírali dveře, stáli jsme několik kroků od sebe. Jakmile jsem otočila klikou, na něco jsem si vzpomněla.

„Skoro jsem zapomněla. Dlužím ti čtyřicet dolarů.“

„S tím si nedělej starosti,“ usmál se.

„Ne, neblázni. Neměla jsem dost peněz a nechtěla jsem tam mávat kreditkou, když nám údajně ukradli věci. Jenom si hodím bagáž do pokoje a půjdu dolů najít bankomat. Někde tu musí být.“

„Myslel jsem, že se třeseš na horkou koupel, nebo to bylo součástí role?“

„Ne, je to pravda,“ zasmála jsem se. „Nelhala jsem, když jsem říkala, že jsem strávila celej den na letišti. Horká koupel by teď byla naprosto skvělá. Ale nejdřív ti můžu vrátit prachy. To bude hned.“

Falešný Milo se podrbal na strništi na bradě. „Víš co? Já si dám rychlou sprchu a pak půjdu dolů do baru na drink. Ty se vykoupej. Peníze mi můžeš dát pak. Víš, kde mě najdeš.“

„Dobrá.“

Chvíli jsme na sebe hleděli.

„Užij si koupel, ségra.“

Usmála jsem se. „Díky, Milo. Uvidíme se za chvíli.“

Kapitola 2

Hazel

„Ahoj.“

Po koupeli jsem našla Mila přesně tam, kde říkal, že bude – na baru.

Otočil se na židličce a usmál se. „Copak, slečno Lehká?“

„Pardon?“

„To je přece tvoje příjmení, Madeline,“ zachechtal se.

Usmála jsem se. „Jo. Zapomněla jsem.“ Příjmení Hooker totiž znamená cosi jako lehká ženština.

Lokl si z lahve piva. „Řekl bych, že vypadáš spíš jako Maddie než Madeline.“

Zasmála jsem se. „Těší mě, že jsi neřekl, že vypadám jako šlapka.“

Milo pokynul k prázdné stoličce vedle sebe. „Napiješ se se mnou?“

„Hm… ne. Přišla jsem ti jenom vrátit prachy, co ti dlužím.“ Vytáhla jsem z peněženky bankovky a podala mu je.

Mávl rukou. „Kup za to další rundu.“

Usoudila jsem, že jeden drink nemůže uškodit. Bolelo mě za krkem. Nelétala jsem ráda a z celého dne čekání na letišti jsem byla ztuhlá, nemluvě o stresu z toho, že jsem nevěděla, jestli budu mít dneska kde spát. Trocha alkoholu by mohla uvolnit napětí.

„Jasně, proč ne,“ přikývla jsem.

Než jsem se posadila, Milo se otočil k barmanovi.

„Ede, tohle je moje sestra Maddie. Maddie, tohle je Ed.“

Potřásli jsme si s barmanem rukama. „Rád vás poznávám, Maddie.“

„Nápodobně.“

„Co si dáte?“

„Hmm. Brusinkovou vodku s limetkou, prosím.“

Ed poklepal klouby na bar. „Hned to bude. Ty si dáš ještě Coors Light, Milo?“

„Jasně, Ede, díky.“

Když se barman vzdálil, zasmála jsem se. „Vážně se jmenuješ Milo, nebo ses jenom vžil do role?“

Pokrčil rameny. „To jméno se mi líbí. Přemejšlel jsem, že si to svoje změním. Takže zkouším, jak mi padne.“

Nepoznala jsem, jestli si ze mě střílí, nebo ne. „Jasně.“

„Takže, Mads, jak to, žes neměla na dnešek pokoj?“

„To je dlouhá historie,“ vzdychla jsem.

Vyhrnul si rukáv a podíval se na hodinky. „Přesně jak jsem myslel.“

„Cože?“

„Máme spoustu času na dlouhou historii.“

Zasmála jsem se. „Abych tě neunudila k smrti, podám ti zkrácenou verzi.“ Zamyslela jsem se, jak to celé pojmout, a rozhodla se, že nebudu věci přikrašlovat. „Původně jsem sem měla jet na svatební cestu. Můj bývalý snoubenec před pár měsíci odvolal svatbu. Letenky ani rezervace v hotelu se nedaly vrátit, tak jsem se rozhodla je využít a na pár dní vypadnout z města. Poslední dobou se mnou zase začal komunikovat a tvrdí, že mu chybím. Přišlo mi, že tohle je vhodná příležitost ujasnit si sama se sebou, jak na tom jsem. Ale po dvou dnech z plánovaných deseti mi došlo, že je to blbost, a rozhodla jsem se vrátit domů. Akorát jsem se zapomněla podívat na předpověď počasí, než jsem se dnes ráno odhlásila z hotelu. Takže jsem nakonec proseděla celej den na letišti, a když konečně můj let oficiálně zrušili, zjistila jsem, že je všude vyprodáno a můj pokoj už má taky někdo jinej.“

Milo nadzvedl obočí. „Ty jo. To je pěkně nechutnej příběh.“

Zasmála jsem se. „Díky. Cítím se o hodně líp.“

„Promiň,“ zachechtal se.

Barman mi přinesl pití. „Mám vám to psát?“

„Napiš to na mě, Ede.“

„Ne, ne, to je dobrý. Dám si jenom jeden, takže hned zaplatím.“

„Ani náhodou.“ Mrkl na mě. „Mámě by se nelíbilo, že nechávám svou sestřičku platit.“

Položila jsem před něj na bar čtyřicet dolarů, které jsem mu dlužila. „Díky. Aspoň si vem ty prachy, co ti dlužím za pokoj.“

Falešný Milo přikývl. „Takže co se stalo?“

Proč se s tímhle chlápkem zaplétám do hovoru? „Jak co se stalo?“

„Říkala jsi, že tvůj snoubenec zrušil svatbu. Byl to odjakživa pitomec a tys to zjistila teprve teď, nebo je za tím něco víc?“

„To je trochu osobní otázka, nemyslíš?“

Pokrčil rameny. „Jsem tvůj brácha. Můžeš mi říct všechno. A navíc, možná bude potřeba, abych mu nakopal prdel za to, co ti provedl – jako bránit čest svý ségry a tak.“

Zbožňovala jsem ho. Měl smysl pro suchý humor. Ale neexistovala snadná odpověď na to, co vedlo ke zrušení našeho zasnoubení. Přestože to vypadalo, že ten muž sedící vedle mě na takovou čeká.

„Nakopávat cokoli není třeba. Já na tom nesu vlastně taky svůj díl viny.“

Vykulil oči. „Ale? Ty můžeš za to, že ten trouba odvolal svatbu?“

„No, ne za to, jak to udělal, ale možná za to, co ho k tomu vedlo.“

„Co ho může omlouvat ze zrušení svatby? Když si nejseš jistej, nežádáš o ruku.“

Jak to vysvětlit…

„Víš, když jsme se poznali, byla jsem bezstarostná duše svolná ke každý legraci – jeho naprostý protiklad. Ale protiklady se přitahujou, že ano? I když on byl daleko upjatější, líbil se mi. Jenže po letech jsem se ztratila. Začala jsem být… jako on. A řekla bych, že i když si jeden druhýho vážíme, asi se jednoho dne probudil a uvědomil si, že musí zařadit zpátečku, než slíbí celoživotní věrnost někomu, kdo už není tím, kým býval.“

„Jak dlouho jste byli zasnoubení?“

„Rok.“

Milo se zamračil. „To jsou kecy a ty to víš, že jo? Není normální to dotáhnout až skoro ke svatbě a pak vycouvat.“ Napil se piva a bouchl lahví o bar. „Myslíš, že v tom bylo něco víc? Jako že třeba šoustal s někým jiným a cítil se provinile? I když netuším, proč by to dělal, když měl doma tebe.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, myslím, že něco takovýho by neudělal. Jasně, byly doby, kdy jsem si nebyla jistá některýma ženskýma u něj v práci. Jejich parta z kanceláře spolu hodně chodí ven. A trochu moc pijou. Ale nemyslím, že by tam došlo k něčemu většímu než flirtu.“

Ze vzpomínání na cokoli, co souviselo s Bradym, se mi svíral žaludek.

„Jak ti řekl… že se nechce ženit?“ zajímal se Milo.

„Jenom, že už si není jistej, že je to to správný rozhodnutí. Pořád mlžil. Přišlo to tak náhle. I když jsem si asi měla všimnout, že se něco blíží, upřímně jsem věřila, že mě miluje, ačkoliv se náš vztah oproti začátku změnil. Jak jsem řekla, neviním ho z toho, že ochladl.“

„Ale měla bys ho vinit z toho, jak se k tomu postavil. To se nedělá nechat tě plánovat svatbu a pak vytáhnout tohle.“

„Opravdu to vypadalo, že je z toho sklíčený. Určitě to nebylo snadné rozhodnutí. Asi už se mu to nějaký čas honilo hlavou, ale neměl odvahu mi to říct. Znělo to velmi omluvně.“

„Panebože! To by snad mělo, ne?“

Protočila jsem panenky. „Jo.“

„A víš co?“

„Co?“

Odmlčel se. „Je to idiot. Jednoho dne toho bude litovat.“

Cítila jsem, jak mi rudnou tváře, a chvíli jsme na sebe hleděli.

„Hm, je milý, že to říkáš. Víš, kdybych neznala skutečnost, vážně bych si myslela, že jsi můj brácha,“ řekla jsem tiše. „Zatraceně se staráš o někoho, koho sotva znáš.“

Otočil se k barmanovi. „Ede, můžeš nalít sestřičce ještě jeden drink?“

Zvedla jsem ruce. „Nejsem si jistá, jestli ho snesu.“

„Věř mi. Potřebuješ ho.“

„Jak to?“

„Protože ti teď něco prozradím. Možná budeš potřebovat něco, co utlumí tu facku.“

„Vážně?“ zamrkala jsem.

„Jo.“

Ed přede mě postavil další brusinkovou vodku.

Milo se usmál. „Vypij to.“

Dlouze jsem se napila. Alkohol mě pálil v krku. „Tak co nesmím slyšet jinak než pod vlivem?“

Milo se ke mně naklonil. „Tenhle tvůj chlápek se jednoho dne vrátí a bude žadonit, abys mu dala druhou šanci.“

„Jak to víš?“

„Prostě to vím. Chlapi jsou naprostý tupci a on si uvědomí svou chybu a bude se tě snažit získat zpátky.“

Z jeho tónu jsem měla pocit, že to zná z první ruky.

„Mluví z tebe osobní zkušenost?“ zeptala jsem se.

„Svým způsobem jo. Stejná věc postihla mýho bráchu. Bylo to trošku horší, protože on tu svoji podváděl s kolegyní z práce. Odpustila mu, vzala ho zpátky a on jí to provedl znovu zase s jinou kolegyní. Brácha byl vždycky mamlas, už když jsme byli děti. Mám ho rád, ale je to trouba. Lidi se nemění, Maddie. Opravdu. A jestli se tenhle chlap dokázal tak snadno vzdát jednou, zklame i podruhý. Nezaslouží si tě.“

Jedna moje část chtěla věřit, že se mýlí. „Nemůžu si pomoct, ale pořád doufám, že jsem poslední roky jen tak nezahodila.“

Milo pokrčil rameny. „Dělat špatný rozhodnutí je lidská přirozenost. Prostě si to odškrtneš jako chybu a jdeš dál. Nedumáš nad mrtvým koněm jenom proto, žes ho uštvala.“ Odmlčel se. „Možná to není nejlepší příměr. Ale stejně, mrtvej kůň? Překročíš ho a jdeš dál. Víš, co se stane, když se snažíš probudit mrtvýho koně?“

„Co?“

„Kousne tě do zadku.“

Zasmála jsem se. „Fajn. Už ti rozumím. Jenže osvobodit se od vztahu, kterej trval několik let, se líp řekne, než udělá. Ale díky za radu.“

Mrkl. „Proto jsou na světě starší bráchové.“ Napil se piva. „Proč sis myslela, že to bude nuda?“

Zírala jsem do sklenice. „Nepoznávám sama sebe, Milo.“

„Kromě toho, že jsi teď Hooker, čili děvka, co tím myslíš?“

To mě rozesmálo. „Když už, tak jsme oba děvky, a je to dlouhá historie.“

Znovu předstíral, jako že se dívá na hodinky. „Tak ještě jednou – já mám čas. Jestli ses poslední dobou nedívala na počasí, tak nikdo hned tak nikam nejede.“

„To máš asi pravdu.“

„Tak povídej,“ usmál se.

Dlouze jsem vzdychla. „Tedy, abys mi rozuměl, musíš vědět, že moji rodiče jsou hipíci.“

Založil si ruce na prsou. „Mír a láska – hezký.“

Přikývla jsem. „Když jsem vyrůstala, hodně jsme se stěhovali. Nesnášela jsem to – to věčný střídání škol a podobně. Ale když jsem dospěla, zvykla jsem si na tenhle životní styl. Po vejšce už jsem byla jako naši.“

„Stal se z tebe hipík?“

„Ne tak docela. Ale nikdy jsem nevydržela na jednom místě. Jsem fotografka. Před lety, hned po škole, jsem pracovala pro hudební časopis. Objížděla jsem celou zemi a fotila všemožný kapely. Rozhodně jsem si až až užila autobusů. A můžu ti říct, že tahle mladá holka uměla zapařit. Byla to spousta zábavy, dokud…“

„… dokud tě to bavilo,“ dořekl za mě.

„Jo, přesně. V jistým okamžiku mi došlo, že už jsem stejná jako rodiče, a jestliže ve dvaceti to bylo prima, začínala jsem se na to cítit trošku stará.“

„Takže jsi s tou prací skončila?“

„Ne hned. Se svým bývalým jsem se paradoxně seznámila na koncertě.“

„The day the music died...,“ zanotoval Milo.

To mě přinutilo znovu se zasmát. Nebo to možná dělal ten alkohol.

„Byl vším, čím já jsem nebyla – konzervativní a pevně zakořeněný. A poprvé v životě mě napadlo, že chci žít raději takový život než ten, který vedu. Asi jsem opravdu víc než cokoli jinýho hledala útočiště.“

Zaklonil se a usadil se pohodlněji. „Tomu rozumím.“

„Jeho rodiče spolu jsou pětatřicet let a on k nim pořád chodí v neděli na rodinnou večeři. Já jsem žádný skutečný domov neměla, takže jsem nechala tý práce, abych mohla být s ním.“

„Přestala jsi fotit?“

„Ne. Pomohl mi otevřít si vlastní ateliér. Fotím hlavně školy. V třídních fotkách jsem královna města.“

„To je úžasný. Dáváš tomu to růžovo-modrý pozadí?“

„Jistěže ne! To patří do osmdesátých let. Myslím, že takový školní fotky měla moje máma.“

„Nejspíš je měly všechny mámy. Nezapomeň na portrét z profilu v horním rohu,“ zasmál se.

„S hrdostí můžu říct, že moje fotky jsou daleko vytříbenější.“

„Je dobře, že dokážeš profitovat ze svýho talentu. Myslím to vážně.“

Pokrčila jsem rameny. „Školní fotky mají daleko do kreativity, ale dokážou zaplatit účty a zajistit pohodlný živobytí, na který jsem si zvykla.“

Jako by do mě viděl. „Ale někdy bys to vyměnila zpátky za nevázanost, co?“

Způsob, jakým řekl nevázanost, mě dostal. Až mi přeběhl mráz po zádech, jak se mi to slovo z jeho úst líbilo.

Úplně jsem cítila, jak rudnu. „Páni, celou dobu mluvíme jenom o mně. Ani jsem se nezeptala, co děláš ve Vailu ty.“

„Já odsud pocházím. Vyrostl jsem tu.“

To mě překvapilo. „Fakt?“

„Jo.“

„Tak proč bydlíš v hotelu?“

„Už tu nežiju. Byl jsem jenom navštívit rodiče a pár přátel. Bydlí na předměstí a já jsem chtěl strávit pár dní tady v srdci dění.“

„Kde teď žiješ?“

„V Seattlu.“

„Co děláš?“

„Učím na střední hudebku.“

Nevěděla jsem, proč mě to zahřálo u srdce. Možná to byly hezké vzpomínky na učitele hudby, kteří mě snad inspirovali k focení koncertů.

„Vážně? To je úžasný.“

„No, snažím se dělat úžasňáka, ale studenti to většinou prokouknou.“

Sakra. Dokázala jsem si představit, kolik puberťaček se do něj asi mohlo zamilovat. Čím víc jsem na něj hleděla, tím víc jsem začínala být jako ony. Byl sexy oním nedbalým způsobem, dokonale rozcuchané vlasy, nikdy nemizící jiskra v očích, kdykoli se na mě podíval, trochu zkoumavě a hodně vyzývavě. A jeho rty, tak plné a přitahující pozornost.

Zavrtěla jsem hlavou. Poslední věc, kterou potřebuju, je snít o cizím chlapovi, jehož po zítřku už neuvidím.

Odkašlala jsem si. „No teda. Takže oba pracujeme v hudební branži – ty ovšem jako daleko větší kapacita.“

„Když jsi řekla, že fotíš pro hudební časopis, nastražil jsem uši. Lišíme se v tom, že já dělám dozorce ve školním autobusu, zatímco ty ses vozila s kapelama. To mi přijde jako daleko zábavnější.“

„Bejvávalo,“ vzdychla jsem.

„Předpokládám, že jsi s nějakým muzikantem chodila.“

„Jenom s jedním. Herbie Allen. Bubeník Snakeů. Slyšel jsi o něm?“

„To se ví. Jak to dopadlo?“

„Trvalo to pár měsíců a pak mi došlo, že vztah s muzikantem musí zákonitě skončit špatně. Toho jsem se bála, takže jsem to ukončila. A je vážně ironie, že ve výsledku mě ranil můj konzervativní snoubenec. S Herbiem bych na tom asi byla líp. Aspoň bych nebyla překvapená.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Ty mi ale řekni, jak ses stal učitelem hudby.“

Několik vteřin na mě zíral. „Tohle je příběh na někdy jindy.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nebude žádný někdy jindy. Po zítřku se už neuvidíme.“

Mrkl. „Noc je ještě mladá, sestřičko.“

Kdo je ten chlap a proč mě tak fascinuje, že skoro zapomínám, že jsem uvězněná v tomhle zatraceném hotelu? Proč mu vyprávím svůj životní příběh?

Měla jsem na Mila tolik otázek, ale on hned otočil téma zpátky ke mně.

„Kdo jsi doopravdy, Maddie?“

Pohrávala jsem si se zbytkem koktejlu ve skleničce. „Sama nevím, Milo,“ odpověděla jsem po pravdě. „Vážně. Teď se cítím naprosto ztracená, jako bych nevěděla, kam nasměrovat svůj život.“ Pohlédla jsem na něj. „Ale v tuhle chvíli jsem naprosto šťastná coby Maddie, že můžu aspoň na chvíli zapomenout na svoje problémy.“

„Potom musíš zůstat Maddie.“ Usmál se. „Čímkoli, co tě činí šťastnou. Naše setkání tady ber jako malý dobrodružství.“

„To se mi líbí, pane Lehký.“

„Těší mě, slečno Lehká.“

Vzdychla jsem. „Za poslední roky jsem ztratila smysl pro dobrodružství. Napadlo mě, jestli ta zrušená svatba není znamení, že jsem mířila špatným směrem. Každý den se začínal podobat tomu předchozímu. A stejně jako jsem oceňovala stabilitu, nevím, jestli jsem stvořená pro tenhle typ života.“

„To je slovo do pranice. To, co se stalo, ber jako lístek pryč – k větším a lepším věcem. Vidím v tvých očích potřebu dobrodružství.“

„Jak vypadá potřeba dobrodružství? Unavená, bláznivá ženská?“

Zasmál se.

Seděli jsme v baru a ještě chvíli si povídali, než jsme se rozhodli jít spát. Než jsme odešli k výtahům, nechal Milo Edovi štědré spropitné.

Přede dveřmi našich sousedících pokojů jsme se chvíli zdrželi.

Já jsem promluvila první. „Ehm… hezky jsme si popovídali. A díky za pití.“

I když jsem mu tím vlastně popřála dobrou noc, ani jeden z nás se nehnul z místa.

Milo náhle zavrtěl hlavou. „Ne.“

Nechápala jsem. „Ne?“

„Takhle to nemůže skončit – že se vrátím do svýho pokoje a ty do svýho. Usneme a ráno se vydáme každej svou cestou. Říkala jsi, že toužíš po dobrodružství, ne?“

Srdce se mi rozbušilo. „Kam tím míříš, bratříčku?“

„Máš s sebou foťák?“

„Jistěže. Co bych byla za fotografku bez foťáku?“

Na rtech mu pohrával rozpustilý úsměv. „Výborně. Dojdi si pro něj. Za deset minut se sejdeme dole v hale. Vezmi si kabát a teplý oblečení.“

Kapitola 3

Matteo

Říkala, že jí chybí dobrodružství – a já jí ho dopřeju.

Zajímá mě, jestli ji dokážu rozveselit. Tahle holka – ať už je kdokoli – má štěstí v neštěstí. Proč si uvíznutí ve Vailu neužít? Jsou horší místa, kde se dá zůstat viset. Jestli někdo ví, jak z tohohle hnízda vyždímat maximum, jsem to já. I když už tu několik let nežiju, pořád jsem dobře obeznámen s nejlepší atrakcí ve městě.

Jediný problém bude se tam v té vichřici dostat.

Čekal jsem v hale, když se Maddie vynořila z výtahu. Je to ale fešanda. Rozevláté zrzavé vlasy a pihovatý nos. Na hlavě bílá vlněná čepice jako stylový doplněk bílé prošívané bundy. Vypadala jako živoucí sněhový anděl. I když nedávno prožila bolest, na jejím úsměvu to nebylo znát. Jo, rozhodně se dají zažít horší situace. Tohohle jsem ani v nejmenším nelitoval.

Přes rameno měla pověšenou koženou fotografickou brašnu. Připadalo mi, že si namalovala pusu. Byla úžasná i bez špetky mejkapu, ale teď mě napadlo, jestli se pokouší na mě udělat dojem. Zatím nedala najevo ani náznak zájmu. Už jen při pomyšlení, že se právě vzpamatovává ze zlomeného srdce, mě mrazilo. Teď by tu správně měla být na líbánkách. To je pěkný malér. Kypěl ve mně vztek za to, co jí provedl její snoubenec – podivná reakce na to, že ho vlastně neznám.

Když došla až ke mně, ucítil jsem, že se i navoněla.

„Sluší ti to.“

„Díky.“ Celá zrůžověla. „Tak co jsi na mě upekl?“

„Uvidíš. Kdybych ti to prozradil, už by to nebylo dobrodružství, nemyslíš?“

„Ach jo. Do čeho se to pouštím?“

„Budeš v pohodě. Nedopustil bych, aby se mý ségře něco stalo,“ mrkl jsem.

První věc, kterou jsem potřeboval vyřešit, bylo, jak se dostaneme z bodu A do bodu B.

„Vydrž minutku, jo? Pokusím se sehnat odvoz.“

„Tak to hodně štěstí.“

„Zpochybňuješ moje osobní kouzlo? Už jsi zapomněla, jak jsme dostali pokoje?“

Zasmála se, já jsem couval a křenil se na ni, až jsem skoro vrazil do vozíku se zavazadly. Její pochybovačnost ve mně vzbudila ještě větší odhodlání.

Došel jsem k recepci, abych zjistil, jaké mají možnosti. „Potřeboval bych auto, které by nás teď odvezlo a za pár hodin zase přivezlo zpátky. Říkal jsem si, jestli mi můžete pomoct.“

„Povětrnostní podmínky jsou velmi zlé, pane,“ řekl recepční, aniž vzhlédl od stolu. „Není moudré kamkoli vyjíždět, přestože to dokážeme zařídit.“

„Zeptám se ještě jednou.“ Vytáhl jsem peněženku a položil před něj padesátidolarovou bankovku. „Seženete mi odvoz do Parkside Resortu a asi za tři hodiny zpátky?“

Sbalil peníze. „Dejte mi minutku, abych zjistil situaci.“

Několikrát zatelefonoval a já jsem mezitím čekal u pultu. Ohlédl jsem se na Maddie, která nervózně pohupovala nohou. Když si všimla, že se na ni dívám, usmála se. Ten úsměv měl cenu víc než padesáti dolarů.

Recepční zavěsil. „Mám pro vás dobrou zprávu. Podařilo se mi sehnat řidiče s vozem Toyota 4Runner, který vás odveze, kam potřebujete.“

„Jste nejlepší, díky.“

Za několik minut zastavilo před hotelem černé SUV. Prošli jsme otáčecími dveřmi a uvelebili se na zadní sedadlo. Za volantem seděl rozložitý chlap.

„Mockrát díky za ochotu,“ řekl jsem mu a dýchal si na zkřehlé ruce. Rychle jsem sáhl do kapsy pro rukavice a natáhl si je.

Chlapík se k nám otočil. „Neříkají mi Magor Abe pro nic za nic. Nechápu, jak se lidi, co tu vyrostli, můžou bát sněhu.“

„Moje řeč.“

„Takže vy chcete do Parkside Resortu?“

„Jo.“

Moje společnice se na mě zadívala. „My jedeme do lyžařskýho střediska?“

„Možná.“

„Týjo. Fajn. Je to legrace, už jsem si myslela, že odjedu z Vailu, aniž bych si pořádně užila sníh. Ale… budou mít vůbec otevřeno?“

„Žádnej strach, mám známý.“

Parkside patřilo mému strýci s tetou a já jsem měl klíč od lanovky. Snad mi můj plán vyjde.

Brzy bylo zřejmé, proč si Magor Abe vysloužil svou přezdívku. Na to, jak vypadaly silnice, jel jako blázen. Proto mě nemělo překvapit, že jsme vjeli přímo do příkopu.

„Au!“ vykřikla Maddie.

„Jsi v pořádku?“ Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že jsem instinktivně natáhl ruku, abych ji zachytil, a teď jsem přes kabát cítil její měkká prsa.

„Jo,“ vydechla, „nic mi není.“

„Omlouvám se,“ zahlaholil Abe.

Šlapal na plyn, ale kola vozu se protáčela naprázdno. Uvízli jsme. Bez zaváhání jsem vyskočil z auta a začal tlačit, abych Abemu pomohl nás vyprostit. Bylo ale jasné, že je potřeba víc síly.

Došel jsem k okénku řidiče. „Zkusíš mi s tím pomoct pohnout? Ona si může sednout za volant a šlapat na plyn, my dva budeme tlačit.“

Zavrtěl hlavou. „Pardon, to nepůjde.“

„Jak to myslíš?“

„Mám špatný záda. Nemůžu je přetěžovat. Nechci skončit v nemocnici.“

Jestli nepohne zadkem a nepomůže mi, skončí v nemocnici z jinýho důvodu.

Abe byl však neoblomný. Pak jsem uviděl Maddie, jak vystupuje z auta a pomáhá mi tlačit.

„Ten chlap je nemožnej,“ vydechla.

„Díky, že jsi tady,“ řekl jsem a cítil se jako naprostý břídil, že to nedokážu zvládnout sám.

I když jsme tlačili ze všech sil, auto se ani nepohnulo. A oba jsme byli zasypaní sněhem.

„Zrovna tohle jsem tím dobrodružstvím nemyslel,“ omluvil jsem se.

„Ty za to nemůžeš,“ usmála se.

To, že se v takové mizerné chvíli dokázala usmát, hovořilo o její povaze. Byla z dobrého těsta, tahle Maddie.

Rychle jsme se vydýchali a dali se znovu do tlačení. Zadní stěrač odhrnoval ze skla sníh, takže jsme viděli dovnitř. Všimli jsme si toho ve stejnou chvíli.

To snad…

Přece…

Nešálí mě zrak?

Zatímco Abe bezhlavě šlapal na plyn, zároveň sledoval cosi na telefonu. A ne jen tak něco.

Maddie spadla brada. „On tam čumí na porno?“

„Podle tý prdele přes celej displej bych řekl, žes uhádla.“

Vytřeštila oči. „Musíme se odsud dostat.“

Souhlasně jsem přikývl. „Tak naposled a pořádně. Připravena?“

„Jo!“

Heknutí, jaké jsme vydali, když jsme ze všech sil zabrali, si nezadalo se zvuky linoucími se zevnitř vozu. Bylo to vítězství ducha nad hmotou, protože jako zázrakem se vůz pohnul. Jen jsem doufal, že Abe pustí svůj ocas na dost dlouho, aby nás udržel na silnici.

„Páni. Tohle je fakt nádhera.“ Maddie zírala z okna kabinky na čerstvou sněhovou pokrývku. „V něčem takovým jsem ještě nebyla.“

„Jako v lyžařským středisku?“

„Ne, v lanovce.“

„Fakt? Jak to?“

„Ehm… protože nelyžuju.“

Otočil jsem se k ní. „Jak to myslíš, že nelyžuješ?“

Pokrčila rameny. „Nikdy jsem to nezkusila.“

„Ale měli jste jet na svatební cestu do Vailu. Kdo by jezdil do hlavního města lyžování ve Státech, když ani nelyžuje?“

Zamračila se. „Můj bývalý lyžování miloval.“

„Ale ty ne.“

Zastrčila si ruce do kapes. „Už jsem ti říkala, že jsem se začala ztrácet.“

Její zvadnutí mě nečekaně bodlo u srdce. „Takže líbánky na lyžích nebyly zrovna podle tvých představ?“

„Těšila jsem se na hezkej krb a velký panoramatický okno s výhledem na sníh. Počítá se to?“

Podrbal jsem se na bradě. „Jakou ty by sis vybrala svatební cestu?“

Zamyslela se nad tím. Podle toho, jak dlouho jí trvala odpověď, bylo jasné, že ten pitomec snoubenec se jí ani neobtěžoval zeptat. Čím víc jsem věděl o jejich vztahu, tím víc mi připadalo, že zrušení svatby bylo vlastně požehnání.

„Vždycky jsem chtěla jet na ostrov Moorea nedaleko Tahiti a bydlet v jednom z těch bungalovů nad vodou.“

Usmál jsem se. Vyrostl jsem ve Vailu a na lyžích jsem se cítil jako ryba ve vodě, ale bez váhání bych volil Maddie raději v bikinách než zachumlanou v zimní bundě. Její snoubenec nebyl jenom poseroutka. Byl to blbec.

„Až se objeví ten pravej, vezme tě právě tam.“

„Díky,“ usmála se smutně Maddie.

Vyjeli jsme až na vrchol hory. Nastavil jsem lanovku jen pro cestu tam, takže když jsme dorazili do stanice, plynule zastavila.

„Připrav si foťák.“

Pořád jsem jí neřekl, kvůli čemu jsem ji sem nahoru přivezl, a ona se neptala. To potvrdilo, že má opravdu dobrodružnou náturu. Maddie rozepnula brašnu a vytáhla dva objektivy.

„Budu potřebovat dlouhý, nebo krátký ohnisko?“

„Rozhodně dlouhý.“

Odpojila od těla přístroje univerzální objektiv a nasadila teleobjektiv, pak otřela hledáček a brašnu zase zapnula. „Jsem připravená. Mám si zastrčit kalhoty do bot? Kolik je tady asi sněhu?“

Usmál jsem se. „Na tom nezáleží. Nejdeš ven.“

Nakrčila čelo. „A ty jo?“

„Jenom na pár minut.“ Stáhl jsem jedno okénko, aby měla volný výhled. Pak jsem si na nohy připnul sněžnice. „Musíš se dívat přímo tamhle,“ ukázal jsem na tmavou skvrnu lesa v dálce. „Kabina je asi půl metru nad zemí, protože lidi obyčejně seskakujou s lyžema na nohou. Já seskočím a půjdu k tamhletý ovládací budce, abych rozsvítil světla. Pak se k tobě zase vrátím.“

Viděl jsem v její tváři vzrušení. „Jasně!“

Na půl cesty zpátky jsem slyšel, jak vzdychla. Usmál jsem se a vytáhl se zpátky do sucha a tepla. Zavřel jsem za sebou dveře a oprášil si sníh z ramen. „Vidělas je? Nejsem si jistej, jestli to přes ten sníh jde. Ale od výjezdu z hotelu se to dost uklidnilo. Řekl bych, že jsme v oku bouře.“

Dřív než Maddie mi odpovědělo cvakání závěrky. „Co je to za medvědy? Jsou tak roztomilý.“

„To jsou baribalové.“

„Jsou nebezpečný?“

„Něco jako bezpečnej medvěd neexistuje, možná tak medvídek Pú. Ale v horách tady kolem je plno baribalů. Jsou na lidi zvyklí. Nepletou se ti do cesty, když se nepleteš ty jim.“

Maddie si upravila zoom a nacvakala další fotky. „Myslela jsem, že medvědi v zimě spí.“

„Taky že jo. Ale zimní spánek neznamená, že v listopadu usneš a probudíš se v červnu. Spánkem jenom šetří energii v měsících, kdy neseženou potravu. Ale i tak se každých pár dní probouzejí.“

„Teď jsou vzhůru. Medvědi jsou noční zvířata?“

„Obvykle ne, ale v těchhle lyžařských střediscích se hodně z nich naučilo vyhýbat lidem.“

„To je neuvěřitelný. Jak jsi věděl, že tu budou?“

„Tenhle resort patří mojí tetě a strejdovi. Včera jsem se u nich zastavil a jeden z bratranců mě vzal sem nahoru se na ně podívat. Tuhle sjezdovku museli zavřít, patrně až do konce sezony, právě kvůli blízkosti medvědích doupat.“

Zůstali jsme nahoře, pozorovali medvědí rodinu a Maddie fotila, dokud jí nezačaly drkotat zuby. Uvnitř kabinky bylo o něco lépe než venku, ale kvůli otevřenému oknu ne o moc.

„Mrzneš. Asi bysme se měli vrátit.“

Přikývla. „Dobře.“ Nos a tváře měla zčervenalé, takže jsem zavřel okno a chystal se znovu nazout sněžnice.

„Počkej, ty jdeš zase ven?“

„Jestli se máme dostat dolů, tak musím. Odsud lanovku nerozjedeme. A taky musím zhasnout světla.“

Maddie vyvalila oči. „Ale venku jsou medvědi.“

„Když jsem šel prve rozsvítit, tak tam byli taky.“

„Já vím. Jenže to jsem o nich ještě nevěděla.“

Zachechtal jsem se a utáhl popruh na druhé sněžnici. „Klid. Hned jsem zpátky.“ Otevřel jsem dveře, pak jsem se otočil a nasadil co nejvážnější tvář. „Kdyby mě sežrali, pod sedadlem je bedna, kde najdeš píšťalku a světlice pro případ nouze.“

„Děláš si srandu?“ Znělo to zpanikařeně.

„Jasně,“ zasmál jsem se. „Žádný světlice ani píšťalka tam nejsou. Nejspíš prostě umrzneš, pokud tě nesežerou medvědi, až budou hotový se mnou.“ Vyskočil jsem z kabinky a běžel zhasnout světla.

Když jsem se vrátil, Maddie stála u dveří a nechtěla mě pustit dovnitř. Měla ruce v bok a netvářila se příliš šťastně. I tak mi však její pokus vypadat naštvaně připadal sexy. Není nic rajcovnějšího než rozohněná zrzka. Vsadím se, že když se doopravdy zlobí, je ještě úžasnější.

„Za to, cos provedl, bych tě vůbec neměla pustit zpátky.“

„Jasně,“ usmál jsem se. „Ale měla bys vědět, že tahle kabina se během půl minuty rozjede. Načasoval jsem start.“ Udělal jsem si z ruky u ucha trychtýř. „Slyšíš? Pohon právě sepnul. Deset vteřin. Devět. Osm. Sedm…“

Maddie vytřeštila oči, vyklonila se ven a chytila mě za ruku. Pomohla mi vytáhnout se nahoru. „Zalez, proboha!“

Jakmile jsem byl bezpečně uvnitř, dveře byly zavřené a lanovka se dosud nerozjela, Maddie se zamračila. „Žádný sepnutí pohonu slyšet nebylo, že ne?“

„Ne. Ale opravdu by to odjelo beze mě… za sedm nebo osm minut. Zadal jsem tam odjezd za deset minut.“

Maddie mě šťouchla do žeber, nicměně na tváři měla úsměv. „Jsi prostě jako starší brácha, co si mě dobírá a straší.“

Jakmile jsme se rozjeli, přitiskla nos ke sklu a dívala se ven. Z vrcholku hory byly vidět všechny sjezdovky a světla města v dálce. Sníh zastřel výhled, ale čerstvé závěje na zemi se třpytily. Vypadalo to jako kouzelná zimní krajina. Už jsem skoro zapomněl, jak krásné dokáže Colorado být.

„Muselo být úžasný tady vyrůstat,“ nadhodila.

„Jo, to bylo. Lidi na pobřeží si užívají léta a sluníčka. Většina z nás se těší na první sněhovou bouři. Já jsem vyrostl na těchhle kopcích.“

„Takže asi budeš skvělej lyžař, co?“

Přikývl jsem. „Šest let jsem přímo v tomhle středisku dělal instruktora.“

„Páni. Škoda, že nemáme víc času. Můj brácha by mě mohl naučit lyžovat,“ usmála se.

Hleděl jsem na stráně. „Už jsem roky nelyžoval.“

„Zranil ses, nebo co?“

„Nebo to.“ Rozhodně jsem nechtěl mluvit o průšvihu, co se stal, když jsem si naposledy připnul lyže, takže jsem rychle změnil téma. „Myslíš, že se ti povedlo pořídit dobrý obrázky?“

„To rozhodně. Nemůžu se dočkat, až si je stáhnu do počítače a podívám se na ně. Už dlouho jsem nefotila nic jinýho než maturanty. Zapomněla jsem, jak osvěžující to dokáže být. Mám pocit, že bych tenhle velkej kopec dokázala vyběhnout.“

Maddie úplně svítily oči nadšením. Celá její tvář zářila jako dítě před vánočním stromečkem. Pohled na krásnou ženu se nevyrovná pohledu na její úsměv. Ani zdaleka. Uvědomil jsem si, že zírám na její rty, a přinutil se dívat jinam. „Jsem rád, že se ti to líbilo.“

„Líbilo. Přiznám, že to byl vrchol mojí svatební cesty,“ dodala se smíchem.

„To je trochu smutný,“ zasmál jsem se. S pomocí zubů jsem si stáhl rukavici a sáhl do kapsy pro klíče od ovládací skříňky u dolní stanice lanovky.

Když jsme vystoupili, zhasnul jsem všechna světla, vrátil sněžnice do půjčovny a všechno pozamykal. Náš řidič se objevil během pár minut.

Zatímco jsem otevíral dveře SUV, pošeptal jsem Maddie do ucha: „Radši tu na nic nesahej.“

„Uf. Skoro jsem na to zapomněla. Musels mi to připomínat?“

„Od toho jsou starší bráchové,“ mrkl jsem.

Cesta zpátky do hotelu se naštěstí obešla bez nehody. Vail je pravidelně zasypávaný sněhem, ale město rozhodně ví, jak uklízet ulice. Hlavní tahy už byly protažené a jelo se daleko lépe než při naší předchozí cestě. Ještě se mi nechtělo jít spát, takže jsem zvažoval zeptat se Maddie, jestli si se mnou chce dát na baru poslední drink. Ale když jsme se vrátili, ukázalo se, že hotelový bar je už zavřený. To mě zklamalo, i když to tak asi bylo nejlepší. Poslední, co tahle dívka potřebovala, bylo, abych se opil a něco na ni zkoušel.

Přede dveřmi našich sousedících pokojů jsme se zase zastavili.

„Ještě jednou díky za dnešní večer,“ řekla. „Znamenal pro mě víc, než si myslíš.“

„To jsem rád,“ usmál jsem se.

Maddie mě překvapila, když ke mně přistoupila, vytáhla se na špičky a políbila mě na tvář. „Dobrou noc, Milo. Doufám, že zítra v pořádku doletíš domů.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj nejmilejší suvenýr.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.