Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Carter Reed – Návrat do minulosti

Vydání první

Copyright © 2015 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2430. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Carter Reed 2 vydaného v roce 2015

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2021 Baronet a Ricardo

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1578-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1579-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

TIJAN

CARTER REED

NÁVRAT DO MINULOSTI

Carter Reed (2)

Mým čtenářům!

Aaronovi mého života.

JEDNA

EMMA

„Pozoruje tě nějaký chlap.“ Theresa do mě za stolem šťouchla loktem. Jen co z ní ta slova vyšla, zavládlo ve skupině ticho. Zašly jsme si po práci s kolegyněmi na skleničku k Joeovi a všechny oči se obrátily ke mně.

Nechtěla jsem se podívat, a tak jsem se neohlédla. Místo toho jsem zvedla pivo a pokrčila rameny. „To je nejspíš nějaký paparazzi…“

„Není.“

Slova mi odumřela na jazyku. Z Theresy se stala moje dobrá přítelkyně. Věděla, čím jsem si prošla – znala můj skutečný příběh, ne to, o čem psala všechna média – a ze začátku si všeobecnou pozornost užívala. Kam jsme se hnuli, tam byli novináři. Byli posedlí Carterem Reedem. Byl nádherný, měl modré vlčí oči, výrazné lícní kosti, široká ramena a štíhlý pas. I když na fotografiích byl obvykle v obleku nebo ve smokinku cestou na slavnostní akce, věděla jsem, že tisícům žen se sbíhají sliny při představě, jak vypadá pod tím oblečením. Carter byl úchvatný, díky čemuž ho novináři a jejich obecenstvo milovali. Ve skutečnosti však slintali po sebemenších informacích o něm kvůli jeho spojení s Mauriciovou rodinou.

Kromě toho, že byl úchvatný, byl Carter taky nebezpečný. Vědělo se o něm, že je nájemným vrahem místní mafiánské rodiny, ale nikdo až na pár vybraných jedinců už netušil, že od ní odešel. Vykoupil si odchod a udělal to kvůli mně. Koupil život i mně po tom, co jsem zabila člena konkurenční mafiánské rodiny, abych zachránila přítelkyni. To byla naše tajemství.

Skoro před rokem, když se zdálo, že mi nezbývá než zemřít nebo utéct, abych si zachránila život, jsem přišla za Carterem: nejlepším přítelem mého bratra z dětství, klukem, kterého jsem znala, protože hodně nocí prospal u nás na pohovce. Tak jsem ho pořád brala, ne jako muže, jehož město znalo jako chladného zabijáka Cartera Reeda. Byl moje spřízněná duše.

Když jsem ale uslyšela tlumený varovný tón Theresiných slov, všechno se ve mně postavilo do pozoru. Můj výraz se nezměnil, ale v duchu jsem probírala možnosti, kdo by ten muž mohl být a proč mě asi pozoruje.

Kolem stolu se zvedl tlumený šum a pak se někdo zeptal: „Co od nás potřebuješ, Emmo?“

Nechápavě jsem se podívala po hlase.

Byla to sekretářka jednoho z manažerů hotelové sítě Richmond. Dívala se přímo před sebe, obočí svraštělé a rty sevřené. Nikdy jsem se s ní nebavila, než došlo k dnešnímu večernímu posezení. Před půl rokem by se mi takového přijetí nedostalo. Lidi by mě drbali a kritizovali. Ale když jsem se teď rozhlédla kolem stolu, zdálo se, že mi chtějí pomoct.

Pak jsem ucítila, že někdo stojí vedle mě, a vzhlédla jsem. Byl to Thomas, příslušník ochranky, kterého Carter určil za mého osobního strážce. Měla jsem tři v každou denní dobu: Thomase, Mikea a Petera. Všichni vypadali stejně. Vysocí. Impozantní. Stavění jako profesionální sportovci, ale se schopností zmizet jako duch nebo se postavit v boji těm nejlepším z nejlepších. Carter vycvičil všechny své muže osobně. Věděla jsem, že se pohybují s elegancí kočky, objevují se a mizí, kdy se jim zachce, ale nenadálý příchod jednoho z nich ještě pořád dokázal způsobit, že se mi dech zadrhl v hrdle. Skupina kolem stolu znovu umlkla. Polovina děvčat se přikrčila před osobností, ze které šel strach, zatímco druhá se pravděpodobně snažila vymyslet, jak na to, aby si mohla vzít Thomase s sebou domů.

„Měli bychom jít, slečno Martinsová.“

Střelila jsem po něm pohledem.

Koutek úst se mu zvedl. „Emmo.“

„To už je lepší.“

Položil mi ruku na loket a zopakoval zdvořile, a přesto autoritativně: „Měli bychom jít, slečno Emmo.“

Aha. Kompromis. Všimla jsem si záblesku humoru v jeho očích a zavrtěla hlavou, i když se mi rty cukaly potlačovaným úsměvem. Sklouzla jsem ze stoličky a obrátila se k Therese. „Chceš svézt?“

Užuž chtěla zavrtět hlavou, pak se chytla stolu, aby udržela rovnováhu. Se smíchem odpověděla: „Jo, možná. Ten poslední džbánek jsem, myslím, vypila sama.“

Jiná žena se zasmála na druhé straně stolu. „Ty a já, Thereso. Asi jsme se podělily.“

„Jo. Nejspíš.“ Theresa se na ni usmála, sebrala kabelku a při vstávání si urovnávala šaty. Přistoupila ke mně a kývla. „Jsem připravená vyrazit.“

No, ano. Theresa zapomněla zaplatit. S tichým smíchem jsem sáhla do kabelky a položila na stůl stodolarovou bankovku. Postačí na ty dva džbány, co jsme si objednaly, a pizzu, o kterou jsme se podělily s ostatními. Skupina za námi volala slova loučení, když jsme mířily ze dveří, a já zvedla ruku a zamávala místo odpovědi. Theresa předkláněla hlavu a už byla venku ze dveří, předešla mě. Když jsem ucítila studený zimní vzduch, přitáhla jsem si kabát těsně k tělu a nahrbila ramena. Napodobila jsem způsob, jímž Theresa přecházela chodník k čekajícímu autu. Spěchala jsem za ní, Thomas nám držel dveře a vtom jsem uslyšela, jak ten chlapík o kus dál na chodníku volá.

„Slečno Nathansová!“

Ať je to, kdo chce, já to nejsem. Spletl si osobu. Maličko jsem se uklidnila. S tímhle si starosti dělat nemusím. Nastoupila jsem, Thomas usedl vedle mě a zavřel dveře.

Překvapeně jsem se po něm podívala. Obvykle zavřel dveře a šel si sednout dopředu, ale tentokrát ne. V limuzíně už seděl další strážce, naproti nám, a uhnul před mým pohledem. Stiskl tlačítko interkomu. „Můžeme jet.“

Auto se zařadilo do dopravního provozu.

Theresa zasténala, sklonila hlavu a přitiskla si dlaň k čelu. „Ten poslední džbánek už byl moc.“ Zvedla ke mně utýrané oči. „Kdy si zapamatuju, že jsem vinařka? Stárnu, Emmo. Pivo už mi nesedne.“

Se smíchem jsem zapomněla na svou nejistotu a přiměla se uklidnit. Poplácala jsem ji po zádech. „Chceš odvézt k tobě domů, nebo k Noahovi?“

Znovu zasténala. „K Noahovi ne. Ten by měl akorát řeči.“ Do jejího tónu se vrátilo trochu bojovnosti. „Poslední dobou si umanul, že bych neměla chodit na páteční šťastnou hodinku. Minulý týden jsme kvůli tomu měli velkou hádku. Dneska večer mi dokonce zakázal jít. Věřila bys tomu?“ Do jejího hlasu vstoupil ostrý tón. „Zakázal? Jako by vůbec mohl, i kdybychom měli nějaký vztah. Zakázal? Neskutečné. Začal mi vykládat, že bys neměla chodit ani ty, ale zarazil se. Když jsem na něj přitlačila, řekl, že mu do toho nic není, jestli chodíš, nebo ne. Smím se s tebou vídat. Tak to řekl. Smím.“ Vyštěkla trpkým smíchem. „Jako bych byla sakra nějaká submisivní manželka. Copak se za ta léta nic nenaučil? Smím. To je tedy fór.“

Zamračila jsem se a nechala si své myšlenky pro sebe. Noah byl výkonný ředitel Richmondu, mezinárodního řetězce hotelů. Theresa s ním vyrůstala. Taky u něj pracovala, ale skutečný status jejich vztahu zůstával složitý. Její rodiče se přátelili s jeho rodiči, než zemřeli, takže se jí ujala jeho rodina. Věděla jsem, že Noah to s Theresou myslí dobře, a hašteřili se spolu jako staří manželé, ale nikdy nebyl z těch, co by chtěli ovládat.

Po pravdě řečeno, jeho počáteční obavy z našeho přátelství zmizely, jen co je vyslovil. Věděl, že Theresa není zrovna Carterova fanynka, ale když jsme se všichni navzájem seznámili, Noah a Theresa spolu s Amandou – mou poslední přítelkyní ze starého života – se stali pro Cartera a mě malou rodinou. Za moc věcí jsem jim vděčila. Byli tu pro mě, když před rokem zahynula má spolubydlící Mallory a mě pronásledovala Bertalova rodina.

Noah však měl zřejmě ke svým současným obavám důvod. Něco se dělo. Nějaký muž mě pozoroval v restauraci, pak na ulici a slyšela jsem, jak na mě volá, i když nesprávným jménem. Když se k tomu přidala Thomasova změna obvyklého zasedacího pořádku, vycházelo z toho… něco.

Otočila jsem se a pozorovala Thomasův profil, ale ať už můj pátravý pohled vnímal, nebo ne, nereagoval. Zůstal stoický a nehybný jako socha celou cestu k Theresinu domu, ovšem to nebylo nic nového. Takoví byli všichni strážci. Bylo jim milejší, když jsem předstírala, že neexistují. Carter mi jednou večer vysvětlil, že jsou na to naučení – střežit a nevměšovat se. Když s nimi komunikuju, rozptyluje je to od práce.

Zastavili jsme u přepychového domu, kde Theresa bydlela, a Thomas jí pomohl dovnitř. V domě měl nonstop službu vrátný, takže ji Thomas nemusel vést nijak daleko. Doprovodil ji jen k výtahu, kde ji převzal příslušník personálu budovy a stiskl tlačítko. Thomas se vrátil do auta a zanedlouho už jsme byli u Carterova domu.

U našeho domu. Opravil by mě, kdyby mi uměl číst myšlenky.

„Je to i tvůj domov,“ řekl mi mockrát, ale nebyl. Auto zajelo do suterénní garáže, dveře se otevřely a já vyjela výtahem do nejvyššího patra. Nevím, proč jsem to udělala. Carter zrenovoval celou budovu, aby tvořila jediný byt, ale když jsem se k němu nastěhovala, přidělil mi nejvyšší podlaží. Tenkrát jsem byla vyděšená, nadšená a ocitla jsem se v úplně jiném světě. Ukrývala jsem se, abych zůstala naživu.

Někdy jsem si svůj soukromý vstup z výtahu ještě pořád užívala, i když jsem mohla jít po schodech. Vklouzla jsem do ložnice, převlékla se a pak sešla dolů do kuchyně a obývacího pokoje v přízemí. Carterův pokoj byl ve druhém patře. Dnes večer jsem si vzala trepky do ruky a po špičkách se plížila ze schodů.

Byla to hloupost chtít se ke Carterovi přikrást nepozorovaně. Trénoval duchy. Sám byl jako duch. Prošla jsem všechna podlaží, ale v žádném jsem ho nenašla. Naposled jsem zkontrolovala tělocvičnu. Carter pořád nikde, takže jsem znovu vyšla do suterénní garáže. Thomas hřadoval na svém místě za dveřmi a já se ho zeptala: „Kde je?“

„Dneska odletěl do New Yorku. Už je na cestě domů, slečno Mar…“

„Přisámbohu, jestli mi tak řekneš ještě jednou, ukradnu ti pistoli a střelím tě do nohy.“

„… Emmo.“ Lítostivě se na mě usmál.

„Lepší. Tentokrát si to zapamatuj.“

Přikývl a já se vrátila dovnitř. No. Neměla jsem zdání, co teď dělat. Carter už nepatřil k Mauriciově rodině, ale pořád s ní obchodoval, a teď už taky s Bertalovou rodinou. Vlastnil i akcie Richmondu. Carter měl taky jiné podniky, o kterých mi ani nevyprávěl, protože jich bylo příliš mnoho, ovšem za poslední rok mě rozmazlil. Usilovně se snažil být doma, létat a věnovat se podnikání jen v době, kdy jsem sama byla v práci.

Nařídila jsem si nedělat si starosti, protože Carter už je velký kluk, vrátila jsem se do kuchyně a nalila si sklenku vína. Na rozdíl od Theresy jsem se k pivařkám nepřipojila. Raději jsem měla čistou hlavu, když jsem byla někde mimo dům. Byl to následek pudu sebezáchovy, který jsem si osvojila poté, co se po mně před rokem střílelo.

Vychutnávala jsem si víno a relaxovala ve vaně, když se dveře koupelny otevřely.

Vnímala jsem ho dřív, než viděla. Automaticky jsem se usmála, otevřela oči a uviděla tam stát Cartera.

Bylo to vždycky stejné. V břiše jsem ucítila šimrání a to stoupalo a šířilo se mi do celého těla, cestou mě rozehřívalo, až jsem málem slintala. Když jsem ho uviděla, potřebovala jsem se ho dotknout. Takhle to bylo už rok a chtěla jsem, aby to nikdy neskončilo. Vždycky jsem po něm chtěla žíznit.

„Ahoj.“

„Ahoj i tobě.“ Měl na sobě kalhoty šité na míru a černou košili, zmačkanou a vytaženou z kalhot, s horními dvěma knoflíky rozepnutými. Límec byl rozhalený a krucinál, s nakrátko ostříhanými tmavě blond vlasy, modrýma vlčíma očima a ostrými lícními kostmi se Carterovi dařilo působit neklidně, napjatě a sofistikovaně zároveň.

Klekl si vedle vany. „Měla jsi hezký večer?“

„Nebyl jsi tady, když jsem přišla domů.“ Nemělo to vyznít jako výčitka, ale bylo to tak.

Po rtech mu přejel úsměv, ponořil ruku do vody a zvolna v ní kroužil. „Dneska jsem dostal zprávu a musel jsem se jet přesvědčit osobně.“

Srdce mi vynechalo. Špatnou zprávu? Neznělo to dobře. „Jakou zprávu?“

„Zprávu, která…“ Zaváhal, úsměv ho opustil. „… by mohla spoustu věcí změnit.“

„Pozoruje tě nějaký chlap.“ Vrátila se mi Theresina slova spolu s tím druhým výkřikem. „Slečno Nathansová!“ Kousla jsem se do rtu. „Je to zpráva, o které bych měla vědět?“

Tváří mu přejel zákmit temnějších emocí, než ho potlačil. Zvedl ruku k mému stehnu a zvolna ho hladil, nahoru a dolů. Jen takový slabý dotek, a už se mi začalo špatně dýchat. Dívala jsem se na jeho prsty jako zhypnotizovaná. Po pokožce mi stékala voda z jeho ruky. Když přestala, nabral novou a znovu mi začal omývat nohu. Musela jsem od toho pohledu násilím odtrhnout zrak a vrátit se jím k jeho obličeji.

Oči měl utrápené, ale když jsem se do nich zadívala, ten výraz hned zmizel a tiše odpověděl: „Měla bys, jenže nevím, jestli ti to dokážu říct.“ Svraštil obočí, potřásl hlavou a už byl zase nečitelný. Pak vsunul ruce do vany pode mě. Vstal a zvedl mě s sebou, ven z vody. Místo aby vzal osušku, odnesl mě zpátky do ložnice a posadil na psací stůl v rohu. Viděla jsem nás v zrcadle na druhé straně místnosti.

Nahnul se těsně ke mně, sklonil hlavu do ohbí mého ramene a šíje a objal mě. Košile se mu napínala na zádech, přiléhala k širokým ramenům a štíhlému pasu. Objala jsem ho kolem krku a sjela mu jednou dlaní doprostřed zad. Pod mým dotekem nasál dech.

Zašeptal mi do pokožky: „Pročpak mě tvoje přítomnost dokáže uklidnit? Tvůj dotek mě umí probrat a stačí jedno tvoje malé vzdechnutí, aby se mi chtělo prospat celé dny ve tvém objetí?“

Usmála jsem se a políbila ho na ucho. „Protože mě miluješ.“

Odtáhl se, zadíval se mi do očí ze vzdálenosti pouhých několika centimetrů. Opřel si čelo o mé, pak mi položil dlaň na spánek. Palcem přejel tvář a zastrčil mi pramínek vlasů za ucho.

„Musím ti povědět, co se dneska stalo, protože by to mohlo mít vliv i na nás.“

Byl na vážkách. To jsem poznala.

Dodal: „Ale teď ještě ne.“

Zaklonila jsem se, vzala jeho obličej do dlaní a ujistila se, že se mi dívá přímo do očí. „Ať je to, co chce, dobře to dopadne,“ prohlásila jsem. A věřila jsem tomu. „Už jsme toho zvládli sakra moc.“

„Já vím.“

Naklonila jsem hlavu do strany. Tohle nebyl Carter, jakého jsem znala. Ten vyřešil všechno. Vyhlásil kvůli mně válku a věděla jsem, že by to udělal znovu. „Mám se bát?“

Do očí mu zase vstoupil ten zmučený výraz, ale řekl: „Ne.“ Znovu si mě přitáhl do náruče, přistoupil blíž, mezi moje nohy, a vtiskl mi polibek pod bradu. Zašeptal: „Vůbec.“ Další polibek na koutek úst. „Nikdy.“ Třetí polibek, jeho rty spočinuly na mých a zašeptal: „Slibuju. Nikdy se ti nic nestane.“

„Nám.“ Sevřela jsem rukama jeho ramena.

„Nám,“ opakoval.

Pak se jeho rty rozevřely a ujal se vedení, v jeho polibku byl rozkaz. „Zapomeň, že jsem něco řekl.“

S těmi slovy mě opřel zády o zeď a pokračoval v líbání po hrdle dolů, přes hruď až k pasu, přičemž svíral rukama moje boky a pevně mě přidržoval na stole. Tam se zarazil a já se prohnula v zádech, už jsem věděla, kam směřuje.

Přejel mě jazykem, ruce mi vyjely k jeho ramenům a slepě držely. Když pokračoval níž, vyšel ze mě hluboký hrdelní sten.

Panebože.

Já toho chlapa miluju.

DVĚ

CARTER

Když mi zabzučel telefon, nespal jsem, jen jsem objímal spící Emmu. Tulila se ke mně, ještě pořád nahá, a já se podíval na mobil. Byl jsem v pokušení ho ignorovat. Věděl jsem, kdo volá.

Byl to Gene, můj starý mentor z Mauriciovy rodiny. Už tenkrát byl jako osina v zadku a věděl jsem, že bude zase. Na rozdíl od mých lidí a zbytku rodiny Gene nedbal na mou potřebu soukromí. Když si chtěl promluvit, zavolal. Když se chtěl sejít, vyžádal si to. Nejednou jsme se střetli a jindy jsem mu vyhrožoval tělesnou újmou, když dával příliš najevo svou nelibost vůči Emmě.

Teď volal a já nechtěl slyšet, co má na srdci. Potřeboval jsem chránit Emmu, ať se děje, co chce, a sevřel jsem ji pevněji v náručí, když ten zatracený telefon znovu zapípal.

Bude pípat pořád. Nepřestane volat.

Zaklel jsem, odtáhl se od ní a vyklouzl z postele. Popadl jsem mobil, navlékl si tepláky a zamířil dolů do pracovny. Jakmile jsem tam dorazil, zvedl jsem telefon k uchu a šel rovnou ke skříňce s alkoholem.

Nalil jsem si bourbon a přijal hovor. „Gene, rušíš.“

Zabručel na druhém konci linky. „Nepochybně. Vzal jsi to teprve na pošesté.“

Na vteřinku jsem sevřel telefon pevněji. „Už to víš?“

„Jo, vím. Ví to celá rodina. Cole se vrátil?“

„Ano, vrátil se.“

„Pojedeš za ním?“

„Už se stalo.“

„A?“

„A nic. Prý jsem odešel.“

„Sakra, Cartere. Před pěti lety jsi mu zachránil život a teď je zpátky. Znám tě. Jo, sice říkáš, že jsi odešel, ale oba víme, že se vracíš.“

„Gene,“ začal jsem.

„Nehádej se se mnou.“

„Nevracím se.“

Znovu si odfrkl.

„Už to nejsem já.“

„Já vím.“ Ztišil hlas. „Kvůli ní doufám, že se nevrátíš, ale znám tě, Cartere. Při prvním náznaku problémů půjdeš do toho. Poslouchej mě. Proto ti volám. Zůstaň. Mimo.“

„Jsem mimo.“

„Myslím to vážně, Cartere. Zůstaň mimo. Udělej to kvůli ženské, kterou miluješ.“

„To mám v plánu.“ Ale už při těch slovech jsem sevřel sklenici tak pevně, až po straně praskla. Jsem mimo. Vykoupil jsem se kvůli Emmě. Emma teď byla středem všeho, ale…“

„Vím, žes ho měl rád jako bratra, ovšem tu ženskou miluješ víc,“ řekl Gene. „Jen si to pamatuj a bude to dobré.“

„Gene.“ Měl pravdu. Emma byla vším.

„Co je?“

„Šlo o Bertaly.“

Zaklel a vzdychl do telefonu. „Měli jsme rok mír. To je o rok víc než kdy dřív. To jsi nám věnoval, Cartere. Pamatuj si to a pamatuj na má slova. Vím, že ho máš rád, ale ji miluješ víc. Ona je důvod, aby ses nevracel.“

„Já vím.“

„Tak jo, teď se vrať k té ženské. Pozdravuj ji ode mě.“

Zasmál jsem se do telefonu. „Ty i já víme, že má z tebe husí kůži. Vždycky se postará, aby nebyla doma, když přijdeš na večeři.“

Vyštěkl smíchem, tentokrát upřímným. „Já vím, ale to je dobře. Tvoje ženská má dobré instinkty. Jen ať si pořád říká, že má věřit svému vnitřnímu hlasu. Je silná.“

„Já vím.“ A věděl jsem to.

Sedl jsem si za psací stůl a zadíval se do stropu, jako bych mohl vidět skrz podlahy až tam, kde ležela. Byla nade mnou, spala. Byla v klidu. Zůstane v klidu. Slíbil jsem to jejímu bratrovi, AJovi, když jsme byli kluci, a celá ta léta jsem ten slib dodržoval.

Gene se rozloučil, zavěsil, ale v jedné věci se mýlil.

Nechtěl jsem se vrátit, jenže když byl Cole zpět, protože na něj Bertalova rodina zaútočila, budu muset počkat a uvidí se. Byl jsem napojený na Mauriciovu rodinu, i když jsem obchodoval s oběma klany. Ovšem jestli sáhnou na Emmu, je v sázce všechno.

EMMA

…O týden později jsem byla s Theresou a Amandou na střelnici. Noah tam byl taky, protože byl technicky vzato náš učitel, ale když se s Theresou potřetí pohádali, vykázala ho do pozorovací lóže nad námi, za neprůstřelné sklo. Mohl nás sledovat a poslouchat, ale pokud jsme nezapnuly reproduktor na naší straně, neslyšely jsme ho. Theresa se postarala, aby všechny reproduktory zůstaly vypnuté.

Theresa vydávala pokyny a já s Amandou jsme si vyměnily úsměvy. Učily jsme se střílet už dva měsíce. Byl to Theresin nápad a tyhle lekce začaly střídat naše večery u vína. Její nápad bylo i to, aby byl Noah náš instruktor. Carter by byl lepší volba, ale Theresa si od něj pořád udržovala odstup. Pořád ještě z něj byla nesvá.

Amanda se jí na to jednou večer zeptala v jejím bytě, když jsem odešla do koupelny. Zastavila jsem se na chodbě a poslechla si Theresino vysvětlení: „Ne že bych ho neměla ráda. Jenom… je to zabiják, Amando. Je nebezpečný. Vím, že ji miluje, a vím, že jestli ji má někdo chránit, je to on, ale…“ Vzdychla. „Já nevím. Říká se mu chladný zabiják. To se dá těžko překonat, i když vím, že ho Emma tak moc miluje.“

Amanda se zeptala: „Bojíš se o ni?“

„Ne.“ Zaváhala. „Totiž… možná. Nebojím se, že by jí něco udělal, ale že by se něco mohlo stát kvůli němu. Je u mafie.“

„Říkala, že odešel.“

„Jo, no, copak někdo doopravdy odejde?“

Amanda odpověděla: „Předtím neměla problémy kvůli němu. Emma a já jsme to celé podnikly na vlastní pěst.“

„Já vím. Fakt vím a mám z toho špatný pocit, ale jsem z toho chlapa prostě nervózní. Je smrtelně nebezpečný. Copak mu to nevidíš na očích?“ Theresa vstala a zamířila do kuchyně. „Potřebuju dolít. A ty?“

Vytratila jsem se zpátky do koupelny. Když přecházela chodbu, byly dveře koupelny zavřené.

Teď jsem při pohledu na ni vzpomínala, jak tehdy večer působily její úsměvy nuceněji, smích o trochu hlasitěji a jak tajnůstkářské pohledy vysílala směrem k Amandě. Byly spolubydlící. Mluvily spolu o mně. To bylo zřejmé, ale já si připadala ublíženě, i když jsem věděla, že bych neměla.

Theresa se o mě bála. Snažila jsem se pořád si namlouvat, že je to takhle jednoduché, ale vráželo to mezi nás tak trochu klín. Mezi Amandou a mnou to bylo fajn. Pořád jsme byly rodina a vždycky budeme. Vlastně jsme pořád všichni tvořili malou rodinu, ale mezi Theresou a mnou teď vznikl trochu odstup. Ona to možná ani nevnímala, ale bylo to tam. A věděla jsem, že Amanda si toho taky všimla. Často jsem pozorovala v jejích očích otazník, když sledovala mě a Theresu spolu. Vnímala jsem její obavy a chápala je, ovšem nic se neměnilo. Pořád jsem měla Theresu ráda. Zůstávala jsem si s oběma blízká. Parta se nerozpadne. Ale protože na to nikdo nepřivedl řeč, když jsem nebyla v koupelně, nemluvily jsme o tom.

A opakuju, Therese zřejmě nepřipadalo, že by bylo o čem mluvit. V současnosti jí největší starosti dělalo rande, které se večer předtím nevydařilo, protože skončilo výbuchem, a to doslova.

Teď mířila pistolí na terč a bručela: „Neměla bych být naštvaná, ale když ten pták v troubě explodoval, měla jsem toho plné zuby. To je jeho představa romantiky. Strčit do krocana prskavku. Zapálil ji, pak ho tam nacpal, aby ho přede mnou schoval. Chtěl ho vytáhnout, aby to bylo velkolepé gesto, ale zapomněl, že prskavka pořád hoří. V kuchyni mi to smrdí upáleným ptákem. A víte, co řekl potom? Zeptal se, jestli si dám ještě víno. Připadal si děsně zábavný. Namouduši. Ještě víno, ty vole.“

Vypálila tři výstřely rychle po sobě, pak vzhlédla k pozorovacímu boxu. „Jo, nebylo to legrační. Ani romantické.“

Noah strčil ruce zpátky do kapes. Zakabonil se.

Amanda zvedla pistoli a zamířila. „Co třeba tohle? Co kdybyste si s Noahem dneska večer vyšli do některé Carterovy restaurace? Emma a já uklidíme celou kuchyni. Dostaneme odtud i ten smrad. Vůbec nepoznáš, že se něco stalo.“

Carterovy restaurace. Při těch slovech jsem se napjala. Půjde Theresa do jednoho z jeho podniků? Zatím ještě nikdy neodolala a pořád ji bavilo chodit do nočního klubu Oktáva, ale protože jsem znala její skutečné pocity, měla jsem obavy. Co se stane, jestli se začne stranit Carterových podniků?

Rozzářily se jí oči. „To zní jako skvělý plán.“ Otočila se, natáhla ruku ke spínači reproduktoru a zahulákala nahoru: „Jdeš do toho?“

„Jasně.“ Noah působil rezignovaně.

Amanda a já jsme si při jeho stručném zavrčení vyměnily úsměvy.

Therese to zřejmě nevadilo. Zase vypnula reproduktor, ale ještě k němu nahoru pronesla: „A tentokrát přineseš víno ty.“

Přikývl, odpovědět už nemohl.

Pak se otočila ke mně. „Nevadí ti to, Emmo? Zeptala by ses Cartera, kterou restauraci doporučuje?“

„Jo, ale určitě doporučí Favre. A jsem si celkem jistá, že tam Carter nebude ani muset volat. Jste vždycky na seznamu těch, co dostanou stůl.“

A další výhody. Nikdo z Carterova nejbližšího okruhu nikdy neplatil a vždycky odcházel s drahou láhví vína na doma.

Zasmála jsem se na Amandu přes Theresino rameno. Ta nehlasně zatleskala a poskočila si.

Chvíle ve dvou byly pro Amandu a mě vzácné. Chodívaly jsme každý pátek na oběd, ale povýšili ji do vedení pekařství na druhém konci města. To jí umožnilo opustit vedlejšák v kavárně vedle Richmondu, ale v nové funkci už neměla tolik volného času. Dnešní večer, kdy Theresa a Noah půjdou na rande, bude stejný dar pro nás jako pro Theresu. Věděla jsem, že Amanda dá chladit víno, než uklidíme, a že si budeme moct povídat otevřeně a upřímně. Bylo mezi námi mimořádné pouto. Milovala jsem ji jako sestru. Jen my dvě jsme vyšly ze střetu s Bertalovou rodinou živé. Ztráta Mallory – a jakýmsi podivným způsobem i Bena – nás spojila navždycky.

A navíc byla Amanda zhruba už měsíc hodně zamlklá a to znamenalo, že se něco děje. Měla jsem v plánu ji vyslechnout a zjistit, o co jde – nebo o koho, pokud začala s někým chodit.

Theresa vypálila další sérii výstřelů, a když vyprázdnila zásobník, odložila zbraň. „Končím.“

„Já taky.“ Amanda na nás mrkla a pak rovněž vystřílela zásobník.

Já měla zásobník dosud plný.

„Emmo?“ Theresa zamířila ke dveřím.

„Jděte napřed, hned budu.“

Amanda ji následovala, ale když mě míjela, pošeptala mi: „Ty a já dneska večer! Jsem nadšená. Musím ti toho plno povědět.“

Takže moje tušení bylo správné. Zaculila jsem se na ni a počkala, až budou obě ze dveří. Ne že bych chtěla střílet potají nebo tak něco. Jenom jsem si přála soukromí. Chtěla jsem zůstat sama se svou zbraní, na chvilku jen my dvě. Žádné hašteření. Žádné drby. Žádné dopálené podtóny.

Učit se střílet bylo vlastně spíš pro Theresu a pro Amandu. Já střílet uměla. Dokazovaly to dvě mrtvoly, ale ty jsem zastřelila zblízka, ne na dálku. A už jsem věděla, že vůbec není špatný nápad naučit se střílet líp.

Teď, když jsem osaměla se zbraní v ruce, vracely se mi některé staré vzpomínky. Jenže ty nikdy nebyly moc daleko.

Zabila jsem dva muže.

„Jeremy.“ Zavolala jsem na něj tichým hlasem. Znásilňoval mou spolubydlící a chystal se ji zabít. Neměla jsem na vybranou. Když se otočil a uviděl pistoli v mé ruce, střelila jsem ho. Kulka ho zasáhla doprostřed čela.

Teď jsem polkla při vzpomínce na Mallory, jak mě pozorovala, přitisknutá ke zdi jeho rukama. Oči měla úplně bez života. Byly pravý opak Benových. Ten prosil o život, ale ještě pár minut předtím měl v plánu zabít Amandu a pak mě. Zvedl se mi žaludek při vzpomínce, že mě chtěl předat Francovi. Chtěl obchod, vyměnit mě za další peníze, za další drogy.

To on zabil Mallory, ale všechno dala do pohybu Bertalova rodina.

Přerývaně jsem nabrala dech a přitom chovala pistoli v dlaních jako milované děcko. Tenhle kousek kovu vnesl do mého života velký rozruch a byla to Carterova oblíbená zbraň. Zabil jí spoustu lidí, když pracoval pro Mauriciovu rodinu.

Nějak jsem pochopila, že tahle zbraň bude mít v našem životě znovu své místo. Nepřála jsem si to, ale věděla jsem, že to tak bude. A s tou poslední myšlenkou jsem ji sevřela v ruce, zvedla paže, zamířila s nohama rozkročenýma a rameny staženými dozadu. Střílela jsem jednu ránu za druhou, dokud nebyl zásobník prázdný.

Všechny střely až na jednu zasáhly do černého. Ta zbývající, zatoulaná, skončila těsně za vnitřním kruhem terče.

Budu se muset zlepšit.

„Emmo.“ Ozvalo se zaklepání na dveře a přes sklo na mě mávala Amanda. Křičela hlasem, ztlumeným přepážkou: „Už jdeš?“

Přikývla jsem. Odložila jsem výstroj a vyšla na chodbu. Amanda mi podávala tašku a já vložila pistoli do pouzdra a munici vedle ní. Pak jsem pouzdro zamkla a vložila zpátky do tašky. „Hotovo.“

Rozhlédla se chodbou na obě strany. Byly jsme samy. „Hodně se hádají, ale on se snaží. Myslím, že Theresu ve skutečnosti děsí právě to, že se snaží.“

„Jak to myslíš?“

„Požádal ji, aby se k němu nastěhovala.“

Vykročily jsme už k hlavnímu vchodu, ale já se zarazila. „Cože?“ Nevěděla jsem, že tvoří oficiální pár. „Pořád je to mezi nimi jak na houpačce, nahoru dolů.“

Amanda se zaculila a přikývla. „Já vím, ale zaslechla jsem to. Je to s nimi víc ‚nahoru‘, než na sobě dávají znát. Požádal ji – dal jí klíč a tak dále.“

„Řekla ne?“

Zavrtěla hlavou. „Theresa neřekla ani slovo. Minulý víkend, potom co se to stalo, propadla uklízecímu šílenství.“

„A krocan explodoval…“

„Ve skutečnosti se nerozčilovala kvůli tomu ptákovi. Ani to nebyl tak velký binec. Myslím, že se bojí toho, co ještě má při té romantické večeři v plánu.“

„Páni.“ Theresa se stěhuje k Noahovi. „To je skvělé.“

„Brečí v koupelně. Slýchám ji.“

„Vážně?“

Amanda přikývla. „Každé ráno. Přišla o rodinu. Asi se bojí, že ztratí i jeho.“

Zvolna jsem přikývla a znovu jsme vykročily k hlavním dveřím. „Jo, to dává smysl.“ Amanda a já jsme si vyměnily pohledy. Taky jsme leckoho ztratily. Mallory. Malloryino děťátko.

„Takže dnes večer…“

„Jo.“ Otevřela jsem dveře a prošly jsme jimi. Viděla jsem řidiče za volantem a auto už bylo nastartované, takže jsem usoudila, že Noah a Theresa na nás čekají uvnitř.

Amanda vykročila po mém boku. „Musím ti něco povědět.“

„Tak jo.“

Pokývala hlavou. Pár pramínků světle blond vlasů se jí uvolnilo z ohonu. Nepřítomně si je zastrčila za ucho. Amanda se kousala do rtu a tvářila se znepokojeně.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Jo.“ Znovu kývla, ale spíš pro sebe, jako by se o něčem ujišťovala. „Je. Bude. Jsem nadšená z dneška. Jsem ráda, že přijdeš.“

„Já taky.“ Zaculila jsem se a natáhla se, abych jí stiskla ruku. Hned stisk opětovala.

Dveře se otevřely a Theresa se z vnitřku auta zeptala: „Kde jste…“

Pak ji přehlušil jiný výkřik. „Slečno Nathansová!“

Prudce jsem otočila hlavu a uviděla toho muže, který už na mě křičel před barem U Joea. Mával a spěchal přes ulici.

Najednou se staly tři věci zároveň:

Jeden z mých strážců se zjevil jako z čistého nebe a muže zastavil. Doslova mu zahradil cestu a tyčil se nad ním.

Další strážce se objevil za mnou a vzal mě za loket. Směroval mě k jinému autu a přitom říkal Amandě: „Prosím, nastupte si. Emma pojede s námi.“

Pak mě nahnal do druhého vozidla a bleskurychle jsme vyrazili – ještě dřív než auto Theresy a Noaha. Otočila jsem se a zjistila, že spolu s řidičem sedí uvnitř Thomas. Vůbec jsem nevěděla, že jsou nablízku. Na střelnici mě doprovodil jenom Michael a já myslela, že s ním a Noahem je moje zabezpečení dostatečné, ale mýlila jsem se.

Než jsme zahnuli za roh, uviděla jsem, jak se druhé auto řítí k muži, který prve křičel, a vystupují další Carterovi strážci. Uklidnilo mě vědomí, že můj bodyguard není sám, ale pak jsem se soustředila na toho chlápka. Objevil se už podruhé a na jiném místě. To nebyla náhoda. Byl tu kvůli mně a slečna Nathansová jsem zřejmě byla já.

Než jsem si ho stihla pořádně prohlédnout, už jsme zahnuli za roh, takže jsem se obrátila k Thomasovi. „Co je to za člověka?“

Nejdřív neodpověděl, ale pak řekl: „To zjistíme.“

„Kde je Carter?“ Ráno nebyl doma, ovšem mizel každý večer a byl pryč déle než obvykle. Nevyptávala jsem se, ale s tím už byl konec. Potřebovala jsem zjistit, co se děje.

„Je zase v New Yorku.“

„Bude tam celou noc?“

Znovu zaváhal. „Mám za to, že ano. Má ti kvůli tomu zavolat.“

Fajn. Strávím večer s Amandou a zítra pak Cartera ulovím, ať už chce, nebo ne. „Večer jdu k Amandě,“ řekla jsem, abych se ujistila, že nedojde k žádným zmatkům. „Je mi jedno, kdo ten chlap je. Půjdu.“

Přikývl. „Samozřejmě, Emmo.“

Zaculila jsem se. „Právě jsi mi tykal, abych ti neudělala z večera peklo a nechtěla jet za Carterem, viď?“

„Možná.“ Záblesk úsměvu se objevil, pak zmizel a Thomasovi se zase vrátila jeho stoická sošná podoba.

Uvolnila jsem se a opřela na sedadle. Neví, že se v tu noční můru proměním zítra. Jen ať má aspoň jednu klidnou noc.

TŘI

EMMA

„Kdo byl ten chlap?“

Tak zněla Amandina první otázka, když jsem vstoupila do dveří potom, co jsem se zajela domů převléct. Místo odpovědi jsem si svlékla kabát a odložila kabelku na kuchyňskou linku.

Rozhlédla jsem se. „Theresa už odešla?“

Amanda s hlavou ponořenou hluboko v troubě odpověděla: „Jo. Volalas Carterovi kvůli té restauraci?“

Nevolala, ale zatelefonovala jsem do restaurace osobně. Zpozorovala jsem láhev vína a dvě prázdné sklenice vedle ní. Začala jsem nalévat. „Bude o ně postaráno.“

„To je dobře.“ Vynořila se, uculila se na mě a přejela si předloktím čelo, protože jí padaly vlasy do očí. „Hele, tobě to sluší.“

Podívala jsem se po sobě. Vyměnila jsem mikinu a džíny, které jsem měla na střelnici, za svetr a kalhoty. Nebylo to nic moc, ale kvalita byla lepší než u oblečení, jaké jsem nosila před rokem. „Díky.“ Podala jsem jí sklenku vína a zeptala jsem se: „Tak co je nového?“

„Ale, proboha. Ty jdeš rovnou na věc, viď?“

Přikývla jsem a upila. „Čekám.“

Zaúpěla a vypila celou sklenici jedním douškem.

Zvedla jsem obočí. Tohle nebyla typická Amanda. Byla nervózní… nebo nadšená. Ano. Tváře měla růžové a obličej zardělý. Shrnula si vlasy z čela. Byla vzrušená, což mě zaujalo ještě víc.

„Poznala jsem jednoho kluka.“

Cítila jsem, jak se mi rozzářil obličej. Už bylo na čase. Amanda pamatovala milostné eskapády Mallory a můj odchod ke Carterovi. Někoho už odmítla kvůli mně, kvůli Carterovým stykům s mafií. Takže si to zasloužila.

„Koho? Kdy? Kde? Ví to Theresa?“ chrlila jsem.

Zavrtěla hlavou, ale překypovala štěstím. Vyjekla, gestem si vyžádala další víno a já dbala na to, abych jí naplnila sklenici až po okraj. Podala jsem ji Amandě a dodala: „Ven s tím, ženská. Chci to vědět.“

„Požádal mě, abych se k němu nastěhovala.“

Vyvalila jsem oči. Theresino stěhování k Noahovi bylo velká věc, ale Amanda… Ovívala jsem se a vtipkovala: „Já tu snad omdlím. Potřebuju o tom klukovi vědět všechno.“

A tehdy umlkla.

Ach ne.

Sevřel se mi žaludek. Před dvěma vteřinami byla Amanda celá omámená, a teď vypadá, jako by trpěla. Můj mozek se vracel do minulosti. Vzpomněla jsem si, jak naposled mluvila o nějakém muži – ještě když pracovala v kavárně vedle Richmondu, skoro před rokem.

„Je to policajt,“ řekla tenkrát. Odmítla jeho zájem kvůli mně, kvůli Carterovi, kvůli tomu, co se stalo potom, co Mallory… Amanda byla ta, která mi řekla, abych zabila Bena.

„Ať za to zaplatí. Je mi jedno, jestli byl náš kamarád. Zabil ji. Ať pyká, Emmo,“ říkala, když ji vlekli z bytu. Udělala jsem, co řekla, ale nemusela jsem. Všechna vina padala na mě. Já stiskla spoušť. Ona ne.

„Aha.“ Odložila jsem sklenku. Slavnostní nálada byla pryč. „Chápu.“

Objala si ramena rukama a odvrátila se. „Pořád se vracel do kavárny. Nemohla jsem… Bylo to těžké, Emmo. Ale nikdy jsem neřekla ani slovo. Věř mi, neřekla.“

Jenže řekne. Je zamilovaná. To bylo poznat.

Vzdychla jsem. „Amando.“

Nevěděla jsem, co říct. Bylo to zlé, opravdu zlé. Kdyby se to dozvěděl Carter… Nechtěla jsem se tím zabývat. Nešlo to. Amanda byla rodina. Byla z mého starého života. Připadalo mi, jako by mi rozřízli břicho a kuchali mě.

Zadívala se na mě prosebnýma očima a zašeptala: „Miluju ho, Emmo.“

„Je to policajt.“ To se nedalo obejít.

Sklopila oči a zopakovala chraplavým hlasem: „Miluju ho.“

Nemohla jsem tam zůstat. To mi bylo jasné. Nesmím zůstat v její blízkosti. Odložila jsem víno a šla si pro kabelku. Amanda mě předběhla. Popadla ji do ruky a řekla: „Nic mu nepovím. Slibuju.“

Zavrtěla jsem hlavou. Nedocházelo jí to. „Amando…,“ začala jsem. Umírám, ztratím posledního člena své původní rodiny. „Bude to pro tebe ten pravý. Nastěhuješ se k němu. Bude v tvém týmu. Bude tvá druhá polovička a nakonec už bude jen on. Budeš vázaná jen na něj.“

Jako já na Cartera.

Milovala jsem ji, ale Carter byl na prvním místě. Proč to nechápe? Položila jsem ruku na její, která pořád držela mou kabelku. „Je to policajt,“ zopakovala jsem. Stál na opačné straně. „Já jsem zabíjela.“

Co si tenkrát myslela? Nemyslela si nic, ale už když mě to napadlo, hlásek v hlavě mi šeptal, že bych stejně odešla ke Carterovi – i kdybych ho nepotřebovala. Někdy rozhoduje srdce. Odešla bych a stejně bych ho milovala, děj se, co děj.

„Já taky,“ vytrhla mě z myšlenek.

„Ne.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Nestiskla jsi spoušť. Já ano.“

„Zachránilas Mallory.“

Přikývla jsem. Poprvé šlo o její záchranu, o mou záchranu, ale podruhé… U Bena jsem nemohla zkreslovat pravdu. Zabila jsem ho, protože jsem chtěla. Tak to bylo. Kdybych to neudělala, určitě by to udělal Carter. Ať tak nebo tak, Ben měl zemřít. Stiskla jsem spoušť, protože jsem to chtěla udělat já.

Všimla si výrazu v mém obličeji a zavrtěla hlavou. „Nech toho, Emmo. Nech toho. Už jsem ti to říkala. Chci říct, Benova smrt padá i na mě. Nikdy bych nemohla…“ Padl na ni zasmušilý výraz.

Cítila jsem to taky. Byla to Mallory. Byla v místnosti s námi.

Sevřela jsem její prsty ve svých a držela. Milovala jsem ji. Amanda pro mě byla jako sestra a tohle bylo moje loučení. Ale nechtěla jsem o tom přemýšlet. „Mám tě ráda,“ vypravila jsem ze sebe a z oka mi sklouzla slza.

„Taky tě mám ráda.“ Držela mě za ruku a i jí stékaly po tváři slzy. „Moc. Nikdy nic nepovím.“

Poví. Jen to jako jediná nepřiznává.

Srdce mi pukalo. Pokusila jsem se na ni usmát. „Já vím. Jsme sestry.“

Přikývla. „To jsme. Chtěla jsem, abys to věděla. Nedokázala jsem s ním dál žít a nikomu to neříct. Chtěla jsem se o to s tebou podělit. Jsi moje rodina.“

Kývla jsem. Zaplavil mě pocit neskutečna. Žila s Theresou už rok, ale chápala jsem, jak to myslí. Bylo mezi námi pouto. Mimořádné pouto. Obě jsme měly rády Mallory. Chápala jsem to. Chápala. Už jsem nedokázala zadržovat slzy. „Neměla bych to vědět. Nemělas to povědět zrovna mně. Je to policajt, Amando.“

Trhla sebou, jako bych ji udeřila, a odtáhla ruku. „Já vím.“ Hlava jí klesla, málem se tiskla k nadloktí, jak se objímala pažemi.

„Měla bych jít.“

„Zůstaň. Prosím.“

„Amando.“

„Prosím.“ Zvedla hlavu. Prosba v jejích očích mě zarazila a vzdychla jsem. Chtěla mluvit o něm. Chtěla se nad ním rozplývat. To všechno jsem viděla v jejím pohledu. Byla zamilovaná a prostě si o tom chtěla s někým blízkým popovídat.

Tím to bude těžší. Už mi to bylo jasné, ale slyšela jsem svůj hlas: „Na chvilku.“

Zaplavila ji úleva. Oči se jí rozjasnily, tváře zrůžověly a kousala se do rtu, aby se příliš neusmívala. Setřela si rukou slzu a řekla: „Děkuju.“

Kývla jsem. Byla to chyba, ale šly jsme si sednout na pohovku a ona mi o něm vyprávěla. Jmenoval se Brian. Nebyl jen obyčejný policajt. Byl detektiv a pořád chodil do kavárny, kde pracovala. Vždycky si objednával stejný bagel a kávu a dbal na to, aby přicházel, když byla v práci. Od kolegyně se dozvěděla, že se kamarádí s vedoucím, takže zná její pracovní dobu. První rande bylo náhoda. Zavírala už, když přišel. Byla unavená a nebránila mu, když jí začal pomáhat s úklidem. Vytíral podlahu, zatímco ona počítala peníze.

Druhé rande proběhlo stejně, až na to, že ji doprovodil k jejímu autu. Chtěl se ujistit, že je v bezpečí. Pak už to eskalovalo. Po třech týdnech „randění“ si s ním vždycky poseděla, když byli hotoví, nad šálkem kávy.

Po dvou měsících ji políbil a následující den šli na večeři. To bylo jejich první oficiální „rande“.

Teď mi vyprávěla o tom, jak u něj poprvé strávila noc. Byla to legrace, víte. Zastihl je déšť. Jeho byt byl blíž, tak se tam hnali sprintem a drželi se přitom za ruce. Osprchovala se a on jí udělal horkou čokoládu. Stulili se na pohovce, pustili si film a objednali pizzu.

Tu noc se milovali. Bylo to poprvé.

Byla úplně omámená, když mi všechno vypravovala. Zasloužila si najít lásku. Byla dokonalá přítelkyně. Láska z ní přímo vyzařovala. Byla moc šťastná.

Jenže policajt. Přitáhla jsem si přikrývku do klína a usilovně se snažila netrhat ji na cáry. Je to kurva policajt.

Nemohla jsem se přes to přenést. Takže jsem ji přestala poslouchat, zatímco o něm dál vykládala. Skoro jsem v duchu slyšela Carterův hlas. „Odejdi.“ Nenechal by mě tu sedět a poslouchat všechny detaily, které dělaly z Briana člověka. Neposlouchal by, jak se kamarádka zamilovala, a nezačal by se z ní radovat. Ne. Carter by odešel a vyřešil to později.

Musím odejít. Nedá se tomu vyhnout. Tak jsem vstala.

„Kam jdeš?“ Amanda se zarazila v půli věty uprostřed historky o tom, jak šli na pouť.

Možná je to úplatný policajt? Ale už při té myšlence jsem věděla, že do někoho takového by se Amanda nezamilovala. Bude čestný. Bude poctivý. Bude úžasný a to se promítne i do jeho práce. Ona taková byla, takže takový bude i člověk, kterého miluje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Carter Reed - Návrat do minulosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.