Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Tijan: Carter Reed – Vražedné pouto

Vydání první

Copyright © 2013 by Tijan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2429. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Carter Reed vydaného v roce 2013

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Cover photographs: © Shutterstock.com

Návrh obálky a přebal © 2021 Baronet a Ricardo

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1575-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1576-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

TIJAN

CARTER REED

VRAŽEDNÉ POUTO

Carter Reed (1)

Tahle kniha je věnována mým čtenářům. Vážně, jste úžasní! Je vás moc, kteří jste mě podporovali a bojovali za mě, i když jsem občas narážela na nepochopení. Taky bych ráda věnovala tuto knihu své lepší polovičce. Je tu pro mě vždycky a taky vždycky bude, děj se, co děj. Je to vzájemné, J.

JEDNA

Je tu ten debil.

To bylo první, co mi blesklo hlavou, když jsem se vplížila do našeho bytu. Byl to můj byt – můj – a musela jsem se dovnitř krást jako zloděj, protože přítel mé spolubydlící byl úchyl. Vždycky jsem se snažila být nenápadná, když jsem na parkovišti uviděla jeho auto, ale tentokrát to bylo jiné. Byli v obývacím pokoji a moje spolubydlící vykřikla. Vzápětí jsem uslyšela plesknutí, jak jí vlepil facku, a všechno se zastavilo. Nemohla jsem se pohnout, ale viděla jsem na ně. Pak na ni zavrčel, ať drží hubu, a pustil se znovu do díla. Ještě pořád kňourala, ale ztichla, zatímco on nepřestával přirážet.

Nemohla jsem odvrátit oči.

Znásilňoval ji.

Zaplavila mě nevolnost. Nemohla jsem uvěřit tomu, co se přede mnou odehrávalo.

Pokračoval v pohybech a současně si ji před sebou přidržoval. Nohama ji držel, a jak se nad ní nakláněl, svíral jí jednou rukou obě zápěstí k sobě. Nepřestával. Moje spolubydlící kapitulovala a jenom ležela. Porazil ji, zlomil, a já toho byla svědkem.

Do hrdla mi stoupaly zvratky a nenávist, ale obojí jsem potlačila. Nevyhrknou ze mě, když mám možnost udělat něco, o čem vím, že toho budu litovat. Ale i s tímhle vědomím už jsem byla v duchu rozhodnutá.

Mallory znovu vykřikla. Její bolest byla srdcervoucí. Ruce se mi roztřásly ještě dřív, než jí znovu nařídil, aby sklapla. Pak vyrazil prudčeji, hloub. Nepřestával, neměl zdání, kdo by ještě mohl být v bytě.

Byl to můj domov.

Byl to její domov.

Nebyl tu vítaný, ale bylo mu to jedno. Nepřestával do ní vnikat. Pak zavrčel rozkoší. Ten zvuk mi projel přímo do žaludku. Znovu se mi chtělo zvracet, jenže místo toho jsem se zatvrdila a vykročila ke kuchyni. Byla tam plná zásuvka nožů, jenže žádný nestačil. Na něj ne.

Prošla jsem kuchyní a poklekla na prkna podlahy naší terasy. Jedno jsem zvedla a uchopila krabici, o které jsem věděla, že by mému bratrovi moc vadilo, že ji mám. Za mými zády se ozval další výkřik a rozhodnost ve mně ještě vzrostla.

Ruka už se mi nezachvěla.

Našla jsem pistoli, o které bratr nechtěl, abych věděla. Uchopila jsem ji, vyndala z krabice a pak uložila prkno podlahy zpátky na místo. Potom, s pulzem pomalejším, než bylo na místě, a se zrakem jasnějším, než se patřilo, jsem zamířila zpátky do obýváku. Zvuky jeho přirážení neustávaly. Pohovka při každém jeho pohybu narazila o stěnu. Moje spolubydlící pokaždé vykřikla. Jako by to nemělo konce, ale já sevřela pistoli pevněji a zahnula za poslední roh.

Přemístil se s ní. Posadil ji zpříma, opřel zády o stěnu a nepřestával do ní pumpovat. Narážela teď hlavou o zeď. Byla bledá jako duch, čerstvé slzy kanuly přes ty zaschlé. Spolu s nimi jí stékala řasenka, takže měla na obličeji černé šmouhy, a zbytek prostoru začínaly vyplňovat modřiny. Tvář už měla napuchlou a rudou od té facky, co od něj dostala. Na čele měla řezné rány. Prýštila z nich krev. Pořezal ji a vytrhal jí vlasy, až to krvácelo.

Přes jeho rameno se setkala s mým pohledem. Znovu jí uniklo zakňučení, ale opět jí přitiskl ruku na hrdlo. Tiskl víc a víc, otevírala ústa, lapala po vzduchu. Jak jeho sevření sílilo, boky se mu škubaly ještě prudčeji. Rajcovalo ho to. Pak se začala zmítat – nemohla se nadechnout.

Zmáčkl ještě víc.

Když se jí začaly zamžívat oči, uviděla jsem v nich jakýsi záblesk. Byl určený mně. Věděla jsem to. A moje ruka stiskla pistoli ještě pevněji, když ji zvedala do vzduchu.

Vnímala jsem chraptění jeho vyvrcholení ještě dřív, než jsem ho uslyšela. Cítila jsem ho ve vzduchu, skrze podlahu, prostřednictvím své spolubydlící. Bylo mi to jedno. Věděla jsem, že se blíží k vyvrcholení a nikdy mi nic nebylo odpornější, ale držela jsem glock pevnou rukou. Pak jsem zbraň odjistila a odkašlala si.

Zkameněl.

Neohlédl se. Měl to udělat, ale neudělal.

Čekala jsem – srdce mi začalo bušit, ale on se jen znovu pustil do přirážení.

„Jeremy.“

Hlas jsem měla moc tichý, skoro až příliš tichý, ale stejně znehybněl a otočil hlavu, aby na mě vrhl pohled. Když uviděl, co držím v ruce, oči mu zpanikařily – a pak jsem ho střelila.

Kulka ho zasáhla doprostřed čela. Nepřekvapilo mě, když Mallory začala křičet, dosud v jeho sevření. Jeho tělo ji tisklo ke zdi, i když se zhroutil. Byl by ji tam udržel, nebýt toho, jak zběsile ho odstrkovala rukama. Spadl na zem, jak jen mu to kosti a šlachy umožňovaly. Kolena měl dosud ohnutá, ale krev z něj zvolna odtékala. Vytvořila pod ním tratoliště a to rostlo a rostlo, zatímco já tam jen stála.

Mallory nepřestávala křičet, vyprostila se zpod něj a zhroutila se na zem nedaleko od jeho těla. Plazila se ke stěně, až našla nejvzdálenější kout a tam se stočila do klubíčka v zárodečné pozici. Hystericky vzlykala a z hrdla se jí draly další výkřiky.

Přistoupila jsem k ní, ale místo abych ji chlácholila, jak bylo na místě, přiložila jsem prst na rty a udělala „pšššš“. Když utichla, zašeptala jsem: „Musíš být zticha. Někdo tě uslyší.“

Přikývla, avšak lapala po vzduchu, zatímco její vzlyky umlkaly.

Pak jsem se otočila a sklouzla vedle ní. Nemohla jsem od něj odvrátit pohled. Kaluž krve už ho úplně obklopovala. Zatékala pod pohovku.

Nepřítomně jsem rukou našla odhalené a krvácející koleno Mallory. Poplácala jsem ho, abych ji ukonejšila, ale nemohla jsem odtrhnout oči od něj. Zabila jsem ho. Někoho jsem zabila. Nedokázala jsem o tom přemýšlet ani to chápat, ale všechno bylo špatně. Měla jsem být v posilovně. Měla jsem se snažit flirtovat s novým trenérem, jenže byla jsem unavená. Vypustila jsem posilovnu, jen pro jednou, a místo toho odjela domů. Když jsem uviděla jeho auto, málem jsem to otočila. Nenáviděla jsem Jeremyho Dunvana. Byl ve spojení s místní mafií a s Mallory zacházel jako s kusem hadru. Přesto jsem se do posilovny nevrátila. Představovala jsem si, že se mi podaří proplížit dovnitř. Stejně bývali vždycky v jejím pokoji.

Jeremy jaksi dopadl obličejem k nám. Pamatovala jsem si, jak ho od sebe odstrčila, takže měl trup ohnutý v nepřirozeném úhlu, avšak oči upíral na mě. Byl mrtvý, takže byly prázdné, ale stejně mě viděly. Věděla jsem to. Po zádech mi přeběhl mráz při pohledu do očí chlapa, kterého jsem zavraždila. Těma očima mě proklínal.

„Em,“ vzlykala Mallory.

Tentokrát už její pláč pronikl mými hradbami. Teď mě ohlušoval. Moje srdce se přidalo. Bála jsem se, jestli to neslyšeli ze sousedního bytu, třeba i pod nebo nad námi. Zavolají policii. Měly bychom zavolat policii samy, ale to ne – někoho jsem zabila. Ne, zabila jsem Jeremyho Dunvana. Nemůžeme zavolat nikomu.

Našla jsem její ruku a sevřela ji ve své. Jedna z nich byla studená a zpocená. Moje. Moje ruka byla bledá, kdežto ta její teplá od krve. Otočila jsem se a uviděla, že si druhou ruku drží na ústech. Pořád zajíkavě dýchala, jako by se snažila potlačit vzlykot.

„Musíme pryč.“

Vlastní hlas mi zněl drsně. Až jsem se lekla, jak byl divoký.

Přikývla, pořád vzlykala, pořád lapala po vzduchu, pořád krvácela.

„Musíme pryč.“ Má ruka stiskla její. „Hned.“

Trhla hlavou, bezmála kývla, ovšem ani jedna z nás se nepohnula. Nohy mi už asi stejně nesloužily.

Pak bylo všechno rozmazané, zapamatované jen v útržcích.

Seděly jsme na parkovišti u benzínky a dívaly se na sebe. Mallory potřebuje umýt. Jedeme do nemocnice? Potřebuju foťák, aby se potvrdilo, že byla znásilněna? Pak se znovu rozplakala a já se rozpomněla, koho jsem zabila. Jeremyho otec po nás půjde. Žádní policajti nám nepomůžou, když polovina z nich pracuje pro Jeremyho otce a ten pracuje pro Bertalovu rodinu. Jeho tělo se najde v našem bytě, neměla jsem žaludek na to, abych se ho zbavila.

Na toaletu se vstupovalo zvenčí, takže jsem musela dojít pro klíč. Takhle se Mallory nemohla nikde ukázat. Jedna ze dvou žárovek nesvítila, takže osvětlení nebylo nejlepší, ale pomocí baterky v mobilu jsem prozkoumala každičkou modřinu na jejím těle. Byla jimi pokrytá od temene hlavy až po dvě velké podlitiny na lýtkách. Když jsem je uviděla a vzhlédla, zašeptala: „Kopal mě.“

Koupila jsem Mallory sluneční brýle a šátek na zakrytí hlavy. Vypadala exoticky, ale schovalo to škody. Nikdo se po nás neohlédl, když jsme vstoupily do bufetu a objednaly si dvě kávy. V žaludku mi kručelo, ale nemohla jsem jíst. Mallory se tolik třásly ruce, že nedokázala zvednout kelímek, takže jsme tam seděly a káva nám oběma stydla. Mě se už dávno zmocnila otupělost, ale jí se dosud chvěly rty. Už se chvěly několik hodin.

Bylo po půlnoci. Ani jedna z nás si neobjednala nic k jídlu. Když se vystřídala směna obsluhy, požádala jsem o další kávu. Tentokrát jsem z ní konečně dokázala usrknout. Mallory se zajíkla. Střelila jsem po ní pohledem a pak jsem ucítila teplo v ústech. Taky jsem se spálila, ale sotva jsem to vnímala. Po druhém doušku jsem čekala deset minut, než jsem znovu zvedla kelímek. Věděla jsem, že pak už mě nespálí. Mallory pořád nebyla schopná se napít.

Už bylo ráno. Oběma nám zvonily telefony, ale jen jsme se na ně dívaly. Nemohla jsem mluvit. Stěží jsem dokázala objednat další kávu od nové obsluhy. Mallory se přestaly třást rty, avšak věděla jsem, že se jí dosud chvějí ruce, takže je nechávala ležet v klíně. Pak ze sebe přidušeně vypravila připomínku, abych si zašla na toaletu. Šly jsme spolu.

Opět jsme byly v autě. Personál si o nás začal šuškat, takže jsme odešly. Nechtěly jsme, aby zavolali policii, ale už zase jsme nevěděly, kam jet. Pak Mallory navrhla: „Ben. Můžeme jet k Benovi.“ Podívala jsem se po ní. „Víš to jistě?“ Ruku jsem měla tak studenou, až jsem skoro nevnímala volant, když jsem otáčela auto. Přikývla, zase jí skanulo pár slz. Rozplakala se, když jsme vyšly z bufetu. Řekla: „Ano. Pomůže nám. Já to vím.“ Takže jsme odjely k jejímu spolupracovníkovi.

To, co se stalo, mě plnou silou zasáhlo až po několika hodinách u Bena. Otevřel dveře a stačil mu jediný pohled na Mallory, aby ji chytil a zvedl do náruče. Od té chvíle vzlykala a teď jsme se všichni choulili kolem kuchyňského stolu. Jednu chvíli přehodil přes ni i přes sebe přikrývku, ale nemohla jsem si vzpomenout, kdy to bylo.

Zatímco mu mezi vzlyky sdělovala, co se stalo, sesula jsem se na židli. Jeremy Dunvan. Před čtyřiadvaceti hodinami ještě žil a dýchal. Panebože, já ho zabila – bylo mi, jako bych dostala pěstí do břicha. Ne, bylo mi, jako by mi někdo svázal ruce a nohy, hodil mě na dálnici a počkal, až mě přejede autobus, a pak znovu. A ještě.

Umřu. Je to jen otázka času.

Franco Dunvan pracoval pro Bertalovu rodinu. Ta zabila mého bratra. Teď je řada na mně. Šířila se ve mně ledová panika. Už jsem Mallory neslyšela. Byla to obrana. Chtěl ji zabít. Už ji znásilňoval. Zastřelila jsem ho, protože by zabil i mě, ovšem na tom nezáleželo. Začala jsem zápolit s dechem, ale snažila jsem se uvažovat logicky. Policie nepomůže. Proč jsme tedy pořizovaly všechny ty fotky jejích modřin? Co na tom sejde? Vůbec. Utekly jsme. Měly bychom pokračovat v útěku.

„Musíme pryč, Mals,“ vypravila jsem ze sebe.

Vzhlédla od Benovy hrudi. Objal ji pevněji, a pokud to bylo možné, zbledla ještě víc. „Nemůžeme.“

„Musíme.“ Doženou nás a zabijí.

„Prosím, Tomino, prosím.“ Můj bratr škemral o život, ale srazili ho na kolena a vzali na něj baseballovou pálku. AJ se na mě celou dobu díval. Upíral zrak uličkou, kde ho našli, oba jsme však věděli, že mě nevidí. Přinutil mě zalézt za větrací rouru, ještě než ho v té uličce našli. Svírala jsem ruce, abych si zabránila vyštrachat se ven a pomoct mu. Vrtěl hlavou. Věděl, co chci udělat.

„Emmo!“

Prudce jsem se vzpamatovala a uviděla, jak se na mě Ben mračí. „Co je?“

Všechno působilo úplně surrealisticky. Byl to sen. Celé to byl sen, určitě.

Vyštěkl na mě: „Kristepane, to nejmenší, co můžeš udělat, je být tu pro ni.“ Pak vstal ze židle a vyřítil se kolem mě ven.

Co se stalo?

„Carter po vás půjde.“

Znovu jsem se ocitla v té uličce. Slyšela jsem, jak je můj bratr varuje a přitom lapá po vzduchu. Dusil se krví, ale oni se mu smáli. Oni se kurva smáli!

„To máš fuk. Jsi nula, Martinsi. Jsi k ničemu. Tvůj kámoš dopadne stejně jako ty, jestli po nás půjde. My vlastně chceme, aby za námi přišel, že jo, kluci?“ Tomino rozpřáhl paže dokořán a ostatní tři se chechtali s ním. Pak znovu zvedl pálku.

AJ se na mě zadíval. Ústy naznačil slova: „Mám tě rád.“

Pak pálka dopadla plnou silou.

Spadla jsem ze židle a znovu jsem se rázem ocitla v současnosti. Teď jsem se nalézala na podlaze.

„Ježíšmarjá, Emmo. Co máš kurva za problém?“ Ben mě popadl za paži a zvedl. Ukázal ke dveřím ložnice. „Konečně jsem ji uspal a ty ji teď budíš? Víš sakra, co má za sebou? Ty jsi k neuvěření. Měj trochu ohledy.“

Měj ohledy?

Vyškubla jsem se mu a zamračila se. „To si ze mě kurva děláš srandu?“ Nedělá? Určitě dělá. Odstrčila jsem ho a vmetla jsem mu přímo do tváře: „Já ho zabila, ty kreténe. Zabila jsem toho násilníka kvůli ní. Zachránila jsem jí život!“

A teď potřebuju, aby ho někdo zachránil mně.

DVĚ

Když jsem se probudila, bylo všechno jako v mlze. Nic nedávalo smysl a záda mě pekelně bolela. Zaprotestovala, když jsem se narovnala z klubíčka, ve kterém jsem byla schoulená, a projely mnou křeče. Málem jsem zařvala, ale přitiskla jsem si dlaň na ústa, abych zvuk ztlumila. Nesměla jsem dělat hluk. Šestý smysl okamžitě naskočil, ale pak jsem svraštila čelo, protože za mými zády se ozývaly různé zvuky. Hrnec bouchl o pánev a ozvalo se syčení, jak se něco smažilo, což rychle přehlušila kletba, a pak se spustil požární alarm.

Převalila jsem se a zjistila, že ležím na půlce matrace, odtažené do kouta obývacího pokoje. Vykoukla jsem přes dvě pohovky před sebou, které mi vytvořily kout na spaní, a vzpomněla jsem si.

Jsme u Bena.

Mallory křičela a plakala. Mallory byla znásilněná.

Žuchla jsem zpátky na matraci. Jeremy Dunvan.

Šířila se ve mně panika, ale pak se rozlétly dveře bytu. Lekla jsem se a zaječela. Ještě jsem křičela, když se dveře zabouchly a někdo vbíhal do obývacího pokoje. A i když jsem viděla, že je to přítel, nemohla jsem přestat křičet.

„Jeremy.“

Strašil mě vlastní hlas. Znovu se vrátilo prásknutí pistole a zase jsem v ruce ucítila zpětný náraz.

„Musíš být zticha. Někdo tě uslyší.“

S úzkostným zajíknutím jsem zavřela pusu a klesla zpátky. V předklonu jsem zabořila hlavu do polštáře. Narůstal ve mně další výkřik. Co jsem udělala s tou pistolí? Panebože. Existuje důkaz. Nemůžu si vzpomenout, kam jsem ji dala.

Mého ramene se dotkly něžné ruce. „Emmo.“

Uslyšela jsem Amandin hlas, jeden z mála, kterým jsem důvěřovala. Klekla si vedle mě a objala mě. „No tak. Hlavu vzhůru.“ Vsunula mi prst pod bradu a zvedla mi hlavu. Lapala jsem po vzduchu, ale nemohla jsem dýchat. Celé tělo se mi zlomilo dopředu a začala jsem se bouchat do hrudníku. V hrudi mi vířila panika. Dusila mě. Panebože. Ta pistole.

Plesk!

Hlavu mi to hodilo doleva, ale vůbec jsem necítila pálení po dopadu její ruky. Stačilo to, abych se vzpamatovala a mohla zase začít dýchat. Cítila jsem, jak se mi tep zpomaluje, vrátila jsem se pohledem k Amandě a popadla ji za lokty. „Děkuju.“

Shrnula si blond vlasy z čela a usmála se. Byl to vlídný úsměv, ale nevadilo mi, že pramení ze soucitu. Popadla jsem ji a držela vší silou. Neměla vůbec představu, nemohla mít, ale byla u mě. Přerývaně jsem nabrala dech.

„Amando.“ Ben se zastavil ve dveřích mezi kuchyní a obývacím pokojem. Měl kolem pasu ovázanou bílou zástěru a byl do půl těla nahý. Džíny, které měl vespod, byly zmačkané a s trhlinami na kolenou. Vypadaly, jako by v nich spal, ovšem pak jsem uviděla šmouhy od slz na jeho hrudi a došlo mi, že v nich opravdu spal. Objímal v noci Mallory.

Mávla na něj rukou. „Jsme v pořádku. Za chvilinku tam budeme, jo?“

Přimhouřil černé oči.

Zamračila jsem se při pohledu na to, jak má černé vlasy rozcuchané, jako by jimi opakovaně projížděla něčí ruka. Uviděla jsem rudé stopy po nehtech na jeho hrudi a vymrštila jsem se. „To si děláš srandu?“

„Emmo.“ Amanda taky vyskočila. Pokusila se mi zatarasit cestu, ale odstrčila jsem všech jejích pětačtyřicet kilo.

„Ty jsi s ní spal?! Ty jsi s ní měl v noci sex?“

Svraštil čelo a zvedl ruku k vlasům. Sevřel v hrsti černou kštici a zatahal za ni, pak se znovu zhluboka nadechl. Potom mu poklesla ramena a spustil ruku k boku. „Co chceš, Emmo? Už ho na sobě nechtěla cítit. Chtěla cítit mě. Chtěla dotek jiného chlapa.“

„Fungovalo to?“ vyprskla jsem. Předem jsem věděla, že nefungovalo.

Hlava mu klesla. Utěrka, kterou držel v druhé ruce, spadla na zem. Pak ke mně zvedl zarudlé oči. „Od té doby brečí.“

„Bene!“

„Ale no tak, Amando!“ Rozpřáhl paže. „Tys tu nebyla. Byl jsem tu sám. Nevěděl jsem, co dělat. Mallory byla celou noc úplně na hadry a tahle,“ ukázal rukou na mě, „byla jak zombie. Tohle je od večera první náznak, že je naživu. Už jsem myslel, že ji musím taky odvézt do nemocnice.“

Srdce se mi zastavilo. „To jsi snad neudělal.“

„Ne.“ V očích mu zaplálo znechucení. „Ale měl jsem. Ty jsi měla. Neměla by být tady. Ani jedna z vás by tady neměla být. Neměly byste se schovávat…“

„Oni nás zabijou!“

„Kdo?“ zařval na mě. Ruce měl zaťaté v pěsti a obě je zvedl do vzduchu. „Kdo, Emmo? Kdo může být tak nebezpečný, abyste místo do nemocnice jely sem…“

„Mafie, ty blbče!“ Skočila jsem po něm, ale Amanda mě ovinula droboučkými pažemi. Zapřela se nohama a strhla mě zpátky k pohovkám. Přepadla jsem přes ně, avšak vyhrabala jsem se zpátky na nohy. Vlasy mi spadly přes obličej. Odhodila jsem je z čela a zafuněla na něj. V očích jsem měla zběsilý výraz. Proudil ve mně do ruda rozžhavený vztek, ale teprve když ucouvl, došlo mi, jak asi vypadám. Jako šílená.

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se uklidnit.

Sakra – bylo to těžké.

„Kde je?“

„Spí.“ Založil si paže na hrudi a zatáhl bradu. „A tak to zůstane. Potřebuje se vyspat, Em. Musí se začít uzdravovat a bude potřebovat co nejvíc spánku.“

Prohrábla jsem si rukama tmavé vlasy. Měla jsem sto chutí si je vyškubat. Chtěla jsem, aby mě sežehla bolest. Jakékoli utrpení by postačilo, cokoli dost silného, aby mi vyrvalo bolest z nitra. Pak jsem vykřikla. Vydralo se ze mě napůl zajíknutí, napůl zabublání a padla jsem na kolena. Bože, větší hysterka už být nemůžu, ale do horoucích pekel. Přijdu do pekla. Oni mě zabijí.

„Emmo.“ Amanda byla už zase u mě. Pomáhala mi vstát a obě jsme se schoulily na pohovce. Nebyla jsem žádná citlivka, ovšem v té chvíli jsem se k ní přivinula. Potřebovala jsem veškerou sílu, co mi dávala.

Zmítal se ve mně chaos, přeskakoval v rychlém tempu. Nemohla jsem ho zastavit. Nedokázala jsem se soustředit, abych všechny ty emoce zapudila.

„Emmo.“

Zavřela jsem oči, když se jemně dotkla mého obličeje. Zvedla ho a začala zkoumat všechny stopy vyčerpání, které v něm byly. Pak pronesla vlídným hlasem: „Měla by ses umýt, zlato. Půjdeme do sprchy, já ti pomůžu.“

Zavrtěla jsem hlavou. To ničemu neprospěje.

„No tak.“ Vzala mě za loket a začala mě zvedat. Stisk měla silný.

Ben stál jako přirostlý na místě a pozoroval nás. Pohled měl neoblomný a ruka, kterou si přejel po obličeji, nedokázala skrýt vyčerpání. Viděla jsem, že by klidně mohl padnout vedle mě. Byli jsme oba v háji, jenže pak jsem zahlédla zavřené dveře ložnice. Ujeté nutkání ke smíchu mě náhle opustilo. Ani jeden z nás nebyl tolik v háji jako ona.

Mallory. Znásilnil ji.

Vynořil se mi v duchu zlomený pohled jejích očí, když do ní narážel boky.

Lekla jsem se toho náhlého záblesku vzpomínky a tentokrát se mi opravdu zvedl žaludek. Vyřítila jsem se do koupelny a padla na kolena. V panice jsem odklopila prkénko těsně předtím, než ze mě všechno vyletělo. Zopakovala jsem si to. A znovu. A pak ještě a nakonec už jsem dokázala jen viset na záchodové míse, abych neupadla.

Umřu.

„Ach, zlato. Emmo, zlato.“ Na čelo se mi přitiskla studená žínka, jak vedle mě poklekla Amanda. Něco setřela, než mi přitiskla žínku na tváře a pak mi otřela bradu. „Vypadáš děsně, ale bude to dobré. Všechno dobře dopadne.“

Pevněji jsem zavřela oči. Nechtěla jsem vidět zbytky soucitu v jejích očích. Nezvládla bych to, od ní ne. Oči měla tak křišťálově modré, že se v nich nemohla ukrýt žádná emoce. Musím to všechno smazat. Mallory mě potřebuje. A pak, jak jsem dál přemýšlela o své spolubydlící, odsunula jsem zbytky strachu stranou. Když jsem otevřela víčka, otočila jsem se a konečně pohlédla Amandě do očí. Na rozdíl od jejích dětsky modrých byly ty moje tmavé, skoro černé, a nedalo se z nich nic vyčíst. Neuvidí, jakou námahu mě stojí přestat zvracet další odpad.

Jsem pošpiněná.

„Zabila jsem člověka.“

„Já vím, zlato.“ Sklonila se a opřela si čelo o mé. Rukama mi dál otírala žínkou tváře. „Zvládneme to. Musíme.“

„Jak?“

Lekla jsem se, jak se mi třese hlas. Jsem slabá. Ubohá.

„Půjdou po mně, Ems. Musíš být silná. Slyšíš? Musíš být silná.“

V hlavě mi zněl bratrův hlas. Tyhle vzpomínky mi teď nepomůžou.

Amanda svraštila čelo. „Cože?“

„Nic,“ zahučela jsem, zvedla paži a pokusila se ji odstrčit, jen trochu. Potřebovala jsem prostor k dýchání.

„Bez ohledu na to, kdo klepe na dveře, neotvírej. Nevěř nikomu, nikomu kromě Cartera. Jdi za Carterem. Ten se o všechno postará. Postará se o tebe, Ems. Slibuju.“

Zaťala jsem zuby. Musím přestat myslet na bratra.

„EMMO! POJĎ SEM!“ zahulákal Ben z obývacího pokoje.

Vystřelila jsem z koupelny, abych ho sjela, že řve, ale pak jsem uslyšela slova reportérky a zkameněla.

„Jeremy Dunvan se údajně pohřešuje.“ Na obrazovce se rozsvítil jeho obrázek. Na fotografii se smál, zubil se s bezstarostným pohledem na toho, kdo momentku pořídil. Pak se na obrazovce objevila reportérka s vážným výrazem v obličeji. Upírala ostrý pohled do kamery a mračila se. „Jestliže máte nějaké informace o tom, kde se nalézá Jeremy Dunvan, zavolejte na číslo, které běží na dolním okraji obrazovky. Opakuji, jestli víte cokoli o tom, co se mohlo stát s Jeremym Dunvanem, prosím, zavolejte na toto číslo.“

Dál recitovala tutéž zprávu. Franco Dunvan, Jeremyho otec, ráno informoval policii, že se jeho dvaatřicetiletý syn pohřešuje poté, co se večer předtím nevrátil domů. Opakovala to pořád dokola. Začalo se mi dělat špatně. Objevily se další snímky. Na některých byl s přáteli. Na jedné měl na sobě softballový dres, na jiné třímal v ruce pivo. Na všech vypadal přívětivě, hezky – vůbec se nepodobal tomu netvorovi, kterého jsem viděla před čtyřiadvaceti hodinami.

Ben civěl na televizi a přitom vydal přiškrcený zvuk. Jednu ruku už měl zase zabořenou do vlasů. Druhou si tiskl k hrudi dálkový ovladač. V očích měl paniku. „Já myslel, že jsi říkala…“ Zarazil se. Zavřel ústa, pak je zase otevřel, pak znovu zavřel. Hruď se mu vzedmula a chviličku rychle mžikal. „Do háje, Emmo. Cos to udělala?“

Přimhouřila jsem oči a vrhla se k němu. Vzepjal se, jak ho zachvátil strach, ale já mu vytrhla ovladač a vypnula televizi. „Znásilňoval ji. Zabíjel ji. Byl by zabil i mě.“ Zarazila jsem se a polkla sevřeným hrdlem. Oči mi začínaly slzet. „Udělala jsem, co jsem musela.“

Ben znovu ukázal na televizi. Pak spustil roztřesenou ruku k boku. „Franco Dunvan. Říkali Franco Dunvan. Víš, kdo to je?“

„Vím,“ zasyčela jsem. Bože, ano. Mžikáním jsem potlačila další slzy. Sakra jistě vím, kdo nařídil smrt mého bratra.

„Kdybys něco potřebovala, jdi za Carterem.“

Potřásla jsem hlavou, abych zaplašila poslední slova, která ke mně bratr pronesl, než se vyřítil z našeho bytu. Následovala jsem ho. Nechtěl to, ale když mě v té zadní uličce chytil, bylo už pozdě. Objevili se na jejím konci a on mě zvedl, aby mě schoval.

Násilím jsem zahnala vzpomínky a promluvila k Benovi: „Říkala jsem ti to už včera večer.“

„Předevčírem.“

„Cože?“ zarazila jsem se.

„Předevčírem,“ zahučel Ben, pohroužený do vlastních myšlenek. „Přišly jste sem předevčírem.“

Uniklo mi zakňourání. Je mrtvý už dva dny. Počkat – opravdu? Čas už mi nedával smysl. Ale měl pravdu. Vždycky jsem chodila do posilovny po práci v 17:00, ale ten den jsem odešla dřív a posilovnu vynechala. Jsou to už dva dny, co jsem ho zabila.

Prospala jsem skoro čtyřiadvacet hodin. Zamžikala jsem překvapením. Mallory taky? Rychle jsem vzhlédla, ale Ben zavrtěl hlavou. „Usnula teprve před hodinou. Vůbec nespala, já taky ne.“

Aha.

Amanda se natáhla a vzala mi ovladač. Televize se znovu zapnula. Sedla si na pohovku a Ben vedle ní. Oba se uvelebili s odhodlanými výrazy ve tvářích. Chtěli se dívat na zprávy. Chtěli si to všechno poslechnout. A pak, se žaludkem staženým tisícem uzlů, jsem se vrátila a stočila se do klubíčka na pohovce.

Snažila jsem se připravit na to, co uslyším.

„Policie po Jeremym Dunvanovi důkladně pátrá a doneslo se k nám, že do případu budou zapojeny federální orgány. Jsou přesvědčeny, že zmizení Jeremyho Dunvana může souviset s řadou mafiánských válek. Tedy,“ její hlas zněl čím dál jasněji, „dozvěděli jsme se z důvěryhodných zdrojů, že Franco Dunvan, otec Jeremyho Dunvana, je vysoce postavený člen Bertalovy rodiny. Federální orgány se už léta snaží získat důkazy proti panu Josephu Bertalovi k usvědčení až třiceti členů jeho zločinecké organizace.“

„No, Angelo,“ promluvil tentokrát hlubší hlas.

„Ano, Marku?“ zašvitořila.

„Je policie přesvědčena, že zmizení může souviset s válkou mezi Bertalovou a Mauriciovou rodinou?“

V jejím hlase znělo náramné vzrušení. „Nebylo nám sice řečeno s jistotou, že vyšetřování směřuje k Mauriciově rodině, ovšem rozhodně se to zdá pravděpodobné. Stát se už dávno snažil získat důkazy proti Carteru Reedovi, o němž panuje přesvědčení, že je vysokým činovníkem Mauriciovy rodiny.“

Srdce se mi zastavilo. Zadívala jsem se na obrazovku. Byla na ní jeho fotka.

Nasála jsem vzduch.

Už jsem zapomněla, jak jasné jsou jeho modré oči nebo jakou energii vysílá pohledem na toho, kdo fotografii pořizoval. Vypadal, jako by se chystal zabít člověka, který držel foťák, ale pak následoval další snímek. Na tomhle byl v černém smokinku a vystupoval z černého auta. Zvedl ruku, aby si zakryl tvář před fotografem, jenže ten byl rychlejší. Horní ret měl zkřivený, ale i přes zrnitý obraz a rozmazané obrysy byly ty nádherné rysy nezaměnitelné.

„Jdi za Carterem.“

Slova, která pronesl AJ, ke mně sice připlula, ale nešlo to. Pravděpodobně jsem měla poslechnout, ale nešlo to. Před víc než deseti lety býval nejlepším přítelem mého bratra. Po zavraždění AJe nastoupil k Mauriciově rodině a podle toho, co jsem slyšela, zabil všechny, kteří se podíleli na bratrově smrti. Když jsem to slyšela poprvé, zamrazilo mě, a stejně mě mrazilo i teď.

Naše město bylo veliké, ovšem v tom světě nikdy dost veliké nebude. Zprávy se šíří rychle a brzy už všichni nazývali Cartera chladným zabijákem. Nezabil jen ty, kteří vraždu nařídili, zabil samotné pachatele, toho, kdo hlídal, řidiče, a dokonce i posla, který předal objednávku. Sejmul je všechny, rychleji, než by si kdo uměl představit.

Dokud jsem studovala na střední škole a stěhovala se z jedné pěstounské rodiny do druhé, párkrát jsem ho zahlédla. Byly to náhodné okamžiky, když jsem čekala na městský autobus a on vycházel z restaurace. Vždycky ho obklopovali jiní muži, mohutní a svalnatí. Tehdy jsem z nich měla strach a věděla jsem, že by mě děsili i teď.

Potom na vysoké, protože jsem studovala na jedné místní, jsem ho občas zahlédla v nočních klubech, kam jsem si vyšla s kamarády. Nikdy jsem nevyžadovala zvláštní zacházení, ani jsem netušila, jestli si mě vůbec pamatuje, ale věděla jsem, které kluby vlastní. Většina z nich byla populární, kam moje kamarádky chtěly zajít tak jako tak, ale já se vždycky rozhlížela, jestli ho neuvidím. Když se to podařilo, bylo to zase to samé – vždycky na dálku. Obklopovali ho titíž muži, ale někdy měl s sebou i nějakou ženu. Pokaždé byla krásná, skoro až moc krásná, než aby byla člověk. Bral jen to nejlepší.

Vzdychla jsem, když se na televizní obrazovce začaly objevovat další snímky. Při každé zprávě, která mohla souviset s místní mafií, vždycky vysílali jeho fotku. Média ho milovala. Byl nádherný, měl úchvatné lícní kosti, modré oči, které mi připomínaly vlka, a tmavě plavé vlasy. To všechno, a navíc metr pětaosmdesát štíhlé postavy se svalnatými rameny.

Nikdo nevěděl, že ho znám. Neodvážila jsem se o tom povědět ani živé duši. Kdyby… Kousla jsem se do rtu, když jsem teď o tom uvažovala. Požádala by mě Mallory, abych za ním šla? Jestli mi někdo mohl pomoct, byl to on. Ale tohle? Svěřila bych mu takovou informaci? Že jsem zabila jednoho z jeho nepřátel?

„Nevěř nikomu, nikomu kromě Cartera. Jdi za Carterem. On se o všechno postará. Postará se o tebe, Ems. Slibuju.“

Polykání mě bolelo, ovšem když jsem znovu otevřela oči – stála ve dveřích ložnice Mallory. Křehkou postavu jí halila přikrývka. Slzy jí zaschly na tvářích a civěla na mě.

Zlomil ji.

V tom okamžiku jsem to pochopila.

Pak jsem se rozhodla. Půjdu za Carterem, ale jestli mi nepomůže, pomůžu si sama. Nejradši bych toho parchanta zabíjela zas a znova. Jestli po nás půjde jeho otec, ochráním ji. Ochráním sebe. Carter vstoupil do jejich řad, když jsme byli ještě děti. Udělal to, aby pomstil mého bratra. Jestli to dokázal on, můžu nás udržet naživu. Musím.

TŘI

Když jsem před Oktávou vystupovala z taxíku, na okamžik jsem zaváhala. Co to sakra dělám? Fronta lidí sahala přes celý blok a čekala na vstup do nejpopulárnějšího nočního klubu Cartera Reeda. Byl nejexkluzivnější, ale taky nejdrsnější. Když býval můj život normálnější, ještě před osmačtyřiceti hodinami, bavilo nás to s kamarádkami spíš v jeho krotších nočních klubech. Hrálo se tam techno střídavě s popovými hity a návštěvníci ve mně nebudili představy, že se v každém tmavém koutě klubu odehrává BDSM. U tohohle klubu však existoval důvod, proč se tak mnozí chtěli dostat dovnitř – zajišťoval soukromí. Spousta celebrit tudy proplula a byla uvedena do svých soukromých salonků v patrech nad tanečním parketem. Ale chodili sem i jiní návštěvníci, zločinci, díky čemuž to tu působilo tak tajnůstkářsky a současně exkluzivně.

Každý mohl vstoupit do Oktávy s jistotou, že co se stane v Oktávě, zůstane v Oktávě. Klub určitě v pravidelných intervalech pročesávala ochranka. Carter nebyl hloupý. Ani zdaleka. Někteří drsnější zákazníci sice mohli mít pocit, že jim projde cokoli, nicméně mělo to své meze.

I když jsem byla v Oktávě jen jednou, nemohla jsem si být ohledně svých podezření úplně jistá. Znala jsem Cartera. Nikdy takové věci neschvaloval, když jsme byli děti. Jenže od té doby se toho hodně změnilo. Polykala jsem nasucho a všechno jsem si připomínala. Zabila jsem člověka a teď doufám, že mi Carter pomůže.

„Slečno,“ zatroubil na mě taxikář klaksonem. „Musíte zaplatit, dámo. Nejsem charita.“

„Aha.“ Zalovila jsem v kabelce, našla peníze a předala je. Když se chystal odjet, vypotácela se z klubu rozesmátá dvojice a vlezla do auta. Ještě jsem nezavřela dveře. Světelné označení volného taxíku zhaslo a slyšela jsem, jak chlápek mumlá adresu, načež se přisál k dívčině šíji. Pak taxík odjel a já zůstala stát u obrubníku.

Skvělé.

Už zase. Co to sakra dělám?

Pozorovala jsem frontu čekající na vstup. Většinou na sobě holky neměly skoro nic, kdežto já byla oblečená do džínů a trička s dlouhými rukávy. Pravda, džíny mi musela půjčit Amanda, takže se na mě lepily jako hadí kůže, ale byla jsem zakrytá. Takhle se do toho klubu nedostanu, takhle ne. Takže jsem se zhluboka nadechla a přejela pohledem dlouhou frontu. Potrvá hodiny, než se vůbec doplahočím ke dveřím. Kousala jsem se do rtu a uvažovala, nemám-li frontu předběhnout a oslovit čtyři mohutné vyhazovače u vchodu. Jeden se na mě podíval bezvýraznýma očima. Vnitřní hlas mi sděloval, že to zkoušeli už i jiní a byli odmítnuti. Nasála jsem vzduch – mohli by mi dokonce i zakázat vstup napořád. To by znamenalo ztrátu všech nadějí.

Kolem klubu projel velký černý sedan, zahnul do zadní uličky a já se vydala za ním. Nemohla bych se dostat dovnitř tudy? Ale ne. Auto plynule zastavilo, zadní dveře se otevřely a k nim se vyřítili další čtyři muži. Muž a žena spěšně vystoupili a prošli postranním vchodem. Žena se chichotala, měla na sobě nápadné rudé šaty a chlápek byl v obleku. Dveře se zvučně zabouchly a vyhazovač dvakrát udeřil do střechy vozu. Auto odjelo a ti čtyři chlápci znovu zaujali svá stanoviště u vstupu.

V té chvíli se dveře opět otevřely a uličkou ke mně vykročil další mohutný chlap. Polkla jsem. To je ono. Teď mám šanci. Když mě míjel, sáhla jsem po jeho paži, avšak popadl mě za zápěstí dřív, než jsem se ho dotkla.

„Jo?“ zavrčel.

Znovu jsem polkla. Snažila jsem se udržet kolena, aby se mi nepodlomila. „Já… já…“

„Ven s tím, zlato. Máš pět vteřin.“

Panebože.

Polykala jsem přes basketbalový míč ve svém hrdle. „Já – já znám Cartera Reeda. Mohla bych – totiž – je…?“

Ušklíbl se, až mě z toho drsného výrazu zamrazilo. „Ty a každá druhá, zlato. Chceš s ním mluvit? Stoupni si na konec fronty a počkej, až přijdeš na řadu. Ale,“ přejel mě pohledem od hlavy k patě a zase zpátky. „Bude to ztráta času. Takhle oblečená se dovnitř nedostaneš. Máš sakra pěknou figuru, ale musíš ukázat kůži. Ty žádnou neukazuješ, zlato.“

Žaludek mi klesl až k zemi. Takhle jsem si to nepředstavovala, ovšem co jsem chtěla komu namluvit? Carter Reed si mě pravděpodobně už ani nepamatuje, natožpak aby mi chtěl pomáhat. Jenže jsem nevěděla, co jiného dělat, takže jsem se odloudala podél bloku a pak ještě za roh. Vzdychla jsem. Fronta sahala až na konec dalšího bloku. Nepřipadalo v úvahu, že bych se dostala dovnitř, ba ani do blízkosti vstupních dveří.

V té chvíli mi zabzučel telefon a já se na něj podívala. Byla to textovka od Bena. Kde k*va jsi? Mal šílí. Brečí a tak. Nejspíš pojedeme do nemocnice.

Rychle jsem vyťukala odpověď. NEJEZDĚTE! Nejde to. Neblbni. Zabijou ji i mě. Odeslala jsem zprávu a pak další. Tebe taky.

Musíš se vrátit. Potřebuje tě.

Jak jsem to četla, vhrkly mi do očí slzy, ale došla jsem až na konec fronty. Ztěžka a přerývaně jsem se nadechla. Mallory potřebuje právě tohle. Jestli musím čekat celou noc i příští den, udělám to. Musím se setkat s Carterem. On je naše jediná reálná naděje.

Odpověděla jsem mu. Možná to potrvá. Sháním pomoc. Věř mi.

Hrabe jí, Emmo! Hned se vrať!

Cítila jsem v očích další slzy, ale nemohla jsem je prolít. Všechno závisí na mně. Bez ohledu na její emocionální trauma to musím udělat, abychom obě zůstaly naživu. Ben to nechápe. Bere ji tady a teď, jak Mallory proplakala celý zbytek dne a jak jsme jí s Amandou musely pomáhat při sprchování, protože byla moc rozbolavělá.

Oděrky a modřiny se jí zahojí. Duše taky, i když to potrvá déle, ale to, co dělám já, jí zajistí možnost uzdravit se.

Odeslala jsem textovku. Chvíli se neozvu, ale dělám to, abychom zůstaly naživu. Telefon bude nyní vypnutý. Promiň…

Když jsem začínala vypínat mobil, zasvítila na mě textovka těsně předtím, než displej zhasl. Krávo!

Obrátila jsem oči v sloup. Mallory si umí vybírat.

Fronta se pohybovala šnečím tempem. Několikrát prošli podél ní vyhazovači. Vybrali pár hezčích holek a odvedli je dopředu. Jak hodiny plynuly, všimla jsem si, že vybírají osm dívek v poměru ke dvěma klukům. Několikrát jsem si zkontrolovala telefon, a když bylo kolem druhé, fronta už se zkrátila natolik, abych se konečně ocitla za rohem. Sledovala jsem, jak přijíždějí auta a lidé z nich vyskakují a peláší dovnitř. Připadalo mi jako nesplnitelný úkol dostat se do klubu, natožpak do blízkosti Cartera. Ale pokaždé, když jsem zauvažovala o odchodu, vzpomněla jsem si na Mallory. Hlavou mi bleskl obrázek Jeremyho s rukama na jejím hrdle. Jinak nemám kam jít.

Musím zůstat a přečkat to, ale o dvě hodiny později, když se klub nakonec zavřel, jsem ve frontě nepostoupila. Většina lidí odešla, avšak pár jich zůstalo, stejně jako já. Jedna z dívek přede mnou sdělovala druhé, že celebrity se budou potácet ven. Někdy si prohlédnou frontu a vyberou holku, kterou si vezmou domů. Její přítelkyně kvičela nadšením.

Samozřejmě, když všichni začali odcházet, hvězdy vyplouvaly, přesně jak ta dívka předpověděla. Nicméně se nezdržovaly prohlížením fronty. Holky měly s sebou.

O hodinu později, když už konečně odešli všichni, jsem zůstala ve frontě jako poslední.

Neměla jsem zdání, kam jít.

Ze dveří vyšel ten vyhazovač, se kterým jsem se setkala už předtím. Všiml si mě a svraštil čelo. Přistoupil ke mně a zeptal se: „Zbláznila ses, holka? Na co čekáš? Nerozdáváme pořadová čísla na zítřek. Musíš se vrátit a stoupnout si do fronty. Možná bys příště mohla přijít dřív a oblíct se trochu míň, jestli víš, co myslím.“ Zazubil se na mě. „Bez problémů se dostaneš dovnitř.“

„Potřebuju mluvit s Carterem Reedem.“

Zaklonil hlavu a obrátil oči v sloup. „To myslíš vážně? Pořád tě to drží?“ Zasmál se. „Víš, kolik holek za mnou přijde s tím, že znají šéfa? Jakože fakt, hádej.“

Jeho veselí jsem nesdílela, ale musela jsem to vydržet. Jinak to nešlo. „Znám ho. Byl nejlepší kamarád mého bratra.“

„Cože to?“

Znovu jsem vzhlédla a promluvila zřetelněji. „Byl nejlepší kamarád mého bratra. Léta jsem s ním nemluvila, ale něco se stalo. AJ říkal, abych šla za Carterem, kdybych někdy něco potřebovala. Říkal, že by pomohl.“ V hrdle mě pálilo. „Nemám jinak kam jít.“

Zhluboka vydechl a prohlédl si mě od hlavy k patě. Všimla jsem si v jeho očích záblesku jakéhosi soucitu. Pak polohlasem zamumlal: „Nemůžu uvěřit, že to dělám. Jak se jmenoval tvůj bratr?“

„AJ Martins.“

Nemžikala jsem. Nekoktala. Bratrovo jméno bylo proneseno s úctou.

Jedna ruka mu vyjela k zátylku a znovu se na mě zadíval, dlouze a upřeně. Zakroužil hlavou a pak mu ruka prudce klesla zpátky k boku. „Nemůžu uvěřit, že to dělám.“ Ale pak vyndal vysílačku a stiskl tlačítko. „Rogersi, jsi tam ještě?“

Pustil tlačítko.

„Jo. Co je?“

Potřásl hlavou, ale znovu ho stiskl. „Můžeš ode mě šéfovi něco vyřídit?“

„Co jako?“

Polohlasem zaklel, obrátil oči v sloup. „Můžeš se ho zeptat, jestli zná sestru AJe Martinse? Mám ji tady na ulici, pořád chce mluvit se šéfem. Je tady celou noc.“

„Zavolám mu. Moment.“

Následující dvě minuty byly nejdelší v mém životě. Tajila jsem dech a cítila na sobě vyhazovačův pohled. Vůbec neodvracel oči a jednu chvíli zahučel: „Tohle by mě mohlo stát práci, víš, zlato. Mohl by mě vyrazit, že se vůbec ptám. On se s ničím nemaže.“

Polkla jsem. Přesně jsem věděla, kým je Carter ve skutečnosti.

Pak to ve vysílačce zapraskalo a ozval se Rogersův hlas. „Šéf řekl, ať ji pustíš dovnitř a odvezeš nahoru do střešního bytu. Hned tam přijde.“

Zaplavila mě úleva, taková, až se mi z úst vydralo zakňourání a málem jsem upadla na ulici. Kolena se mi nepřestala klepat od chvíle, kdy vyhazovač poprvé zavolal vysílačkou kolegovi.

„Hele, klídek.“ Chytil mě za paži, protože jsem začala padat, a podepřel mě. Veškerá nedůvěra a sarkasmus zmizely. Byl teď ztělesněním profesionality, a než jsem mu stihla poděkovat, už mě vedl do Oktávy.

Když jsem tam byla naposled, byla všude tma. Vyhecovala mě spolubydlící z koleje. Její přítel byl vyhazovač, takže nás propašoval dovnitř. Bála jsem se, ale Rosalie prohlásila, že vlhne mezi nohama už jen při představě tohohle nočního klubu. Když jsme se dostaly dovnitř, pochopila jsem, proč to všeobecné nadšení. Blikala tam světla, ale zbytek klubu tonul v úplné tmě. Zatímco jsme procházely bludištěm chodeb obklopujících samotný taneční parket, za každým rohem byla skrytá zákoutí. Nejednou jsme vrazily do rozvášněných dvojic dřív, než jsme si jich vůbec všimly.

Jakmile jsme se ocitly na tanečním parketu, už jsme neodešly. Ze stěn, podlahy, stropu, odevšad zněly hypnotické rytmy. A protože byl klub tak velký, Rosalie a já jsme se držely spolu jak siamská dvojčata, ale stálo to za jednu noc rizika. Nikdy jsem nebrala drogy, ovšem když jsme protančily celou noc, připadala jsem si jako sjetá.

Projel mnou záchvěv nedočkavosti při vzpomínce na zbytek té noci, ale místo tehdejší tmy byl teď klub zalitý světlem. Několik barmanů zůstalo za pulty, kde otírali sklenice, a pár číšnic se shluklo v jiném rohu nad hromadou bankovek. Vyhazovač mě vedl zadní chodbou, kde nás v protisměru míjelo několik dívek. Vlasy měly pořád ještě upravené a obličeje silně nalíčené. Všechny měly na sobě stejnou uniformu, kus černé šňůry, křižující po celém těle. Větší kousek černé látky jim zakrýval ňadra, ale jedna dívka ji měla spuštěnou. Prsa jí poskakovala, jak spěchala chodbou, všechny měly na obličejích zlaté třpytky.

Vyhazovač polohlasem zabručel: „To jsou tanečnice. Vždycky pádí domů, hned jak skončí v soukromých saloncích.“

Nevěděla jsem, jak to myslí, avšak přikyvovala jsem, jako bych rozuměla.

Prošli jsme množstvím chodeb a pak po schodech nahoru. Když jsme vstoupili do jakéhosi tunelu, popadla jsem ho za paži. „Kam jdeme?“

Dopravní provoz pod námi byl hlasitý, takže se naklonil blíž a hnal mě dál. Překřikoval hluk: „Šéfovi patří hotel za klubem. Prý tě mám odvést do střešní nástavby, takže jdeme do hotelu. Počkáš nahoře, dokud se nevrátí do města.“

Do města? Carter je mimo město?

Ocitli jsme se na konci tunelu, kde zatlačil do těžkých dveří. Když se za námi zabouchly, všechno náhle utichlo. Až moc utichlo. Chodba se zlatými lištami kolem dveří byla vystlaná červeným kobercem. Zlato bylo dokonce i na klikách. Snažila jsem se vzpomenout si, který hotel je propojený s Oktávou, ale nedařilo se mi to. Vypadal draze.

Vyhazovač mě odvedl k výtahům. Uvnitř byl nějaký muž v šedé uniformě. Nepadlo ani slovo, ale stiskl nejvyšší tlačítko. Pak čekal. Vyjeli jsme deset pater, než se dveře otevřely a ukázala se chodba s lavičkou a jedněmi dveřmi po straně. Muž z výtahu přidržel dveře a prošel kolem nás. Otevřel nám pokoj a vrátil se do kabiny. Posuvné dveře se zavřely, vyhazovač však zůstal na chodbě.

Tázavě jsem na něj pohlédla. Co to dělá?

Ukázal na dveře pokoje. „Máš jít dovnitř.“

„A co ty?“

Ukázal na zeď. „Já počkám, dokud neodejdeš.“

Aha.

A tak jsem vstoupila dál, abych tam počkala na Cartera Reeda.

ČTYŘI

Vstupovala jsem do střešního bytu se srdcem bušícím, hrudí sevřenou a rukama studenýma jako led. Správně se měly potit. Bylo mi, jako by se o mě pokoušel infarkt.

Zhluboka jsem se nadechla. Opravdu to chci udělat? Carter Reed je zabiják. Je ve spojení s mafií. Vůbec jsem nevěděla, jak důležitý je pro Mauriciovu rodinu, ale věděla jsem, že je mocný. AJ odjakživa věděl, že Carter bude někdo. Chlubil se mi tím. Říkal mi, že to Carter někam dotáhne, že je dost chytrý, aby si udělal jméno. No, to si udělal – velké jméno.

Srdce mi pořád bušilo. Už několik dní nezpomalilo.

Nevěděla jsem, jak dlouho jsem čekala. Připadalo mi to jako hodiny, ale mohly to být jen minuty. Telefon jsem měla u sebe. Mohla jsem se podívat, kolik je, avšak nechtělo se mi ho znovu zapínat. Po Benově poslední zprávě jsem ho tu a tam zapnula a vypnula, ale zůstal vypnutý od chvíle, kdy mě strážný zavedl do Oktávy. Kdovíproč mě ticho těšilo. Ačkoliv jsem byla vystrašená a tep mi pořád uháněl jako zběsilý, znovu jsem se chvějivě nadechla a pocítila něco jiného. Bezpečí. Připadala jsem si v bezpečí, schovaná v nějakém nóbl střešním bytě. Byla to úleva vzdálit se od toho, co se stalo a co jsem udělala.

První slza mi dopadla na ruku. Zírala jsem na ni, jako by nepatřila mně. Neuvědomila jsem si, že pláču, a na pokožce jsem nic necítila. Ruce jsem měla složené na polštáři a před mýma očima přibývaly další slzy.

Jak můžu plakat, a nevnímat to?

Nemohla jsem odtrhnout zrak od rostoucí mokré skvrny na polštáři. Zanedlouho byl promočený a pak nastoupilo vyčerpání. Víčka mi ztěžkla a nedokázala jsem je udržet otevřená. Klesla mi hlava, ale škubnutím jsem ji zase napřímila. Přitiskla jsem polštář těsněji k hrudi a posadila jsem se co možná zpříma. Bylo to jedno. Hlava se mi sesula tentokrát dozadu a vzpamatovala jsem se až v poslední chvíli. Znovu jsem se zajíkla a zkusila vstát, ale zapotácela jsem se a začala padat. Chytla jsem se horního okraje pohovky a pak jsem to vzdala.

Hlava mi spočinula na tom promáčeném polštáři a stočila jsem se kolem něj do klubíčka. Netrvalo dlouho a nevěděla jsem o světě.

Něco mě probudilo a já se nakrátko probrala, ale spánek mě znovu přemohl. Pohroužila jsem se zpátky do tmy. Moje kosti mi poděkovaly. Pak mě znovu něco vzbudilo. Zamžikala jsem a uviděla temnou siluetu. Stála nade mnou. Poplach v koutku mysli mi nařizoval probrat se, bránit se, ovšem mé tělo se tím neřídilo. Sklouzla jsem zpátky do hlubokého spánku. Byl těžký. Byl příjemný a já mu podlehla.

Když jsem se znovu probudila, byla venku ještě tma. Nebylo to možné, ale uviděla jsem v koutě hodiny. Ukazovaly osm. Přišla jsem kolem čtvrté ráno a teď určitě nebylo osm ráno. Nabrala jsem vzduch, prospala jsem celý den. Honem jsem hledala po kapsách. Telefon nikde. Panika mi sevřela hruď, když jsem přejížděla dlaněmi polštáře pohovky, pak mezery mezi nimi a prostor pod nimi. Pořád nic. Posadila jsem se zpříma a zadívala se do tmy. Kam se poděl můj mobil? Nemám ho u sebe, na pohovce není. Klekla jsem si a šátrala po podlaze. Pořád nic. Pak jsem začala hmatat kolem sebe, až jsem našla lampu. Když jsem se ji pokusila zapnout, nesvítila.

Je rozbitá? Ale ne, to není možné.

„Kde jsi byla, když přepadli AJ?“

Hlas zazněl nade mnou a za mnou. Klekla jsem si na podlahu a srdce se mi rozbušilo. Panebože. Co to je? Můj telefon zmizel. V místnosti je tma naschvál. Carter mi nedůvěřuje? Nasála jsem vzduch. Zabije mě?

Opakoval ještě tišeji: „Kde jsi byla, když AJ přepadli?“

Buch. Buch. Buch.

Ruce se mi znovu roztřásly a dlaně zpotily. Otřela jsem si je o kalhoty a otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo. Vydral se ze mě přidušený vzduch.

„Na něco jsem se tě ptal.“

Oči se mi zavřely. Stál, ať byl kdekoli. Poznala jsem, že je to on, ovšem jeho hlas byl chladnější. Znala jsem ho většinu svého života, ale nikdy jsem se ho nebála. Tohle byl chladný zabiják. Byl ve stejné místnosti jako já. O tohle jsem usilovala.

„Nepřepadli.“

Čekala jsem. Vteřinu.

Pak dvě vteřiny. Pak minutu.

Mluvil docela tiše. „Kdo přepadl tvého bratra?“

Vyprskla jsem: „Nepřepadli. Zabili ho.“

Hruď se mi prudce zvedala při vzpomínce na ten den. Zmocnil se mě odporný pocit bezmoci. Nemohla jsem nic dělat. Chtěla jsem. Zoufale jsem chtěla, ale AJ zavrtěl hlavou. Nechtěl, abych mu pomohla, nicméně chvilku jsem o tom uvažovala. Napadlo mě vylézt zpoza větrací roury, abych mohla zemřít s ním, jenže věděla jsem, že mně by udělali něco ještě horšího. Takže jsem zůstala.

Zase ty staré vzlyky. Cítila jsem, jak stoupají a připravují se znovu spustit. Zaťala jsem zuby a potlačila je. Nebudu plakat, tady ne, ne pokud mě tenhle Carter Reed chce zabít. Není to ten kluk, kterého jsem si pamatovala. Tamten Carter by mi to nikdy neudělal, aby mě zavřel, izoloval a pak zahájil výslech.

„Jak?“

„Jak co?“ Už ve mně začínal kypět vztek. Co si to dovoluje?

„Jak zemřel?“ Vůbec nereagoval. Jeho hlas byl při každé otázce chladnější a tišší. Nebyl člověk. Nepůsobil tak.

„Pálkou!“ zařvala jsem do tmy v pokoji. „Pálkou, kurva. Zabili ho kurva pálkou a já to celé viděla.“

Ohnula jsem se v pase a přitiskla čelo ke kolenům. Doufala jsem, že budou studená, že mě ochladí, ale nebyla. Džíny jsem měla teplé a zpocené. Ještě jsem z nich cítila stopy krve, ačkoliv jsem se osprchovala… nebo ne? Už jsem si nevzpomínala. Mám na sobě ještě krev Mallory, nebo Jeremyho? Je do mě jejich krev teď zažraná? Lapala jsem po vzduchu. Napůl jsem si přála, abych na sobě ještě měla Jeremyho krev. Zasloužil by si zemřít znovu. Zasloužil by si zemřít hůř než kulkou do hlavy.

Nevěděla jsem, jak dlouho jsem tak zůstala. V místnosti bylo pořád ticho a pak ji zaplavilo světlo.

Klesla jsem na bok a zavřela oči, protože to přišlo znenadání. Oslepilo mě to. Když jsem je otevřela, hruď se mi pořád prudce zdvíhala a srdce bušilo. Stále jsem nebyla připravená ho spatřit. Ale byl tam. Carter Reed.

Přestala jsem přemýšlet i vnímat, když jsem ho uviděla.

Opíral se o skleněnou stěnu, paže založené na hrudi, a díval se na mě ledovýma očima. Byly pronikavě modré, jako vlčí, a vůbec nemrkaly. Ani když jsem přejížděla zrakem zbytek jeho postavy. Špinavě blond vlasy nosíval dlouhé, když jsme byli malí. Míval je zastrčené za uši a končily mu asi dva centimetry nad rameny. Tak se mu to líbí, řekl mi jednou. Teď byly ostříhané nakrátko, ale slušelo mu to. Jakýsi vakuový efekt mě připravil o všechen kyslík. Jako bych se nedokázala nabažit zjištění, že při posledních několika setkáních jsem mu křivdila, když jsem ho teď viděla zblízka a osobně. Vysoké lícní kosti vévodily hranatému obličeji se rty, které působily dokonale. Měl dlouhé řasy, zahnuté s přirozenou dokonalostí, po jaké ženy touží. Napřímil se, ale pořád zůstal opřený o stěnu. Košile mu splývala přes hruď a ramena, přes malířské plátno svalů. Vytesal ze svého těla zbraň. Udělal to záměrně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Carter Reed - Vražedné pouto.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.