Současné otázky 77.

Na obálce je kresba akad. mal. Jana Jemelky

© Refugium Velehrad-Roma, s.r.o., Olomouc 2021

ISBN 978-80-7412-405-1 (epub 2021)

ISBN 978-80-7412-406-8 (mobi 2021)

Odpovědná redaktorka Luisa Karczubová

Návrh obálky Tomáš Ježek

Sazbu písmem Liberation zhotovilo Refugium dtp

Vydalo nakladatelství Centra Aletti

Refugium Velehrad-Roma, s.r.o.

Křížkovského 4, 772 01 Olomouc

e-mail: refugium@refugium.cz

www.refugium.cz

jako svou 569. publikaci

Olomouc 2021

Cena 149 Kč (včetně DPH)

Pavel Ambros

Sova, nebo Fénix?

Koronavirové pastorační eseje

1. Co jsme se o sobě dověděli v roce 2020? A stali jsme se vůbec moudřejšími?

Neměli bychom tak rychle zapomínat, že muklové[1] se stali nositeli historické paměti uchovávající lidskou zkušenost tváří v tvář osobnímu i společně prožívanému zmaru i sdílené bezmocnosti, beznaději, riziku zapomenutí i možnosti zániku. Svou zkušenost shrnuli do axiomatu: „Někomu nepomůže ani kriminál.“ Jeden zkušený řeholník měl ve zvyku říkat: „Někdy to je, jako když někdo spolkne skleněnou kuličku – jaká vejde, taková vyjde.“ Podobně je to i s nemocí, katastrofou, neštěstím nebo prožitkem blízkosti ohrožení či smrtí. Někomu nepomůže ani třítýdenní pobyt na jednotce intenzivní péče s covidem-19. Nemoc se nemusí proměnit v okamžik milosti, stát se začátkem nového nebo i životním obohacením. Strach z nemoci nás může držet v šachu.

Být nedotknut otřesem je nepopiratelná známka asertivity, postoje, jehož cílem je zdravé, přiměřené sebeprosazující se chování, které je vedeno jediným pravidlem: Mám právo, které nechávám vždy zvítězit skrze své přičinění. Cílem se stává jedno jediné: mít dobrý pocit a vyjít za všech okolností s vítězstvím, což následně definujeme jako normální život. Dodejme: život založený na konzumu jako nejvyšší hodnotě. Životní zkušenost nezdaru uchránila nejen politické vězně, ale i přemýšlivce, hledače, lidi žijící na periferiích a tvořivé menšiny interpretovat znejistění a nespokojenost katastrofickými slovy. Naopak tím, že prošli trpkou školou života, vložila do jejich úst slova participativní eschatologie.[2] Chudí v biblickém slova smyslu se nikdy nestali natolik asertivními, že by se snad minuli se svým životním údělem člověka. Co se tímto údělem myslí? Přijmout své lidství s jeho omezeními. Doslova máme z první ruky to, co upadlo do zapomenutí civilizační lehkovážnosti: Covid-19 zasahuje mladé, starší, lidi s dobrou i slabší imunitou. Díky němu, lze se nyní domnívat, nebereme na lehkou váhu prostý životní prožitek: zdraví nemáme pouze ve svých rukou. Není vypočitatelnou a předvídatelnou kalkulací. Nad vším je „nějaká“ vůle Boží, uvažuje běžně člověk. Jako by každý z nás poslal svým nejbližším krátký dopis: „Co uděláš s mými věcmi, když zemřu?“ Tehdy se nás dotkne naše pomíjivost. Covid-19 nám rozhodně potvrdil naši zranitelnost a přinesl spíše jinak nečekané věci. Náhle, mimo program, sráznější dějový spád, než jsme se kdy domnívali. Svět se ubíral divně a velmi rychle podezřelým způsobem do stále zřetelnějších nesmyslů. Najednou jsme se mohli zastavit a ptát se, jestli se chceme vrátit do nenormálního světa, kde smrt jakoby neexistuje. Covid-19 se stal medicínou pro lidstvo zasažené asertivitou. Naplňují se slova Petra Pitharta: „Pochybovat o sobě mi pomáhá nemýlit se příliš dlouho. Pořád se mýlíme a opravujeme, takhle žije a přežívá pravda a demokracie. Mnohým imponuje asertivita, která vylučuje pochybování. Bohužel v poslední době tito asertivní lidé měli veliký úspěch. Svět se rychle mění a normální lidé mu nemohou rozumět. Přicházejí ti, kteří o sobě tvrdí, že tomu rozumí a vědí, co s tím. Někteří říkají, že ví, co dělat, aby se jim žilo dobře – a lidé se k nim bezděčně přichylují.“[3]

Opakem je životní zkušenost křesťana, vždy spojená se smrtí. V této situaci není základní hodnotou něco z toho, pro co se rozhodneme či co vůbec můžeme rozřešit. Základem veškerého života je láska a bez lásky není funkční ani rodina, ani peníze, ani zdraví, ani smrt (!). Pokud člověk žije v lásce, tak má všechno. Pokud žije mimo ni, může mít vše, a nemá vlastně nic. Neboli to je ta výztuž, kolem které roste život. V této době se všichni učíme. Například i to, že smyslem života je samotný život s Druhým, ten Druhý, s kterými žiji. Pokud si uděláme z čehokoliv nebo z kohokoliv něco, co je možné z života vyjmout a dělat, že to neexistuje, život ztrácíme, protože ztrácíme jeho smysl. Jsme velmi zranitelní, mimo celek. Smyslem života je poslouchat celý orchestr, nejen jeden nástroj, který se nám líbí. Nemůže se z života vytratit truchlení. Ale nesmíme truchlit jen proto, že v harmonii našeho života nehrají jen mé vysněné činely. Samozřejmě, úmrtí je mnoho. Soucítíme s lidmi, kterým zemřeli či jim umírají jejich blízcí. Ale přece jen stojí za úvahu myšlenka, že na světě umírá v dnešní době více lidí na následky konzumu než na důsledky hladu a nedostatku. Cožpak to šílenství konzumu, v kterém jsme žili, nebyla pandemie? Z jistého hlediska nás covid-19 jen vrátil do normálního života. Vše, co jsme zažívali předtím, byla pandemie. Dnešní situace má svá velká pozitiva, může přinést uzdravení z nemoci, o jejíž zhoubnosti jsme ani nevěděli. Může přinést moudrost křesťanského života, v níž smrt jako událost přemožení smrti činí z života místo nadějeplného směřování. Jak krásné je slyšet: „Zesnul v Pánu! Pán ho povolal.“

Samozřejmě, tím se vůbec nechceme dotknout těch, kteří jsou momentálně v ohrožení života, přišli o své blízké nebo jsou v existenční krizi. Tehdy se mnohem tíž buduje nadhled. Ale obecně je možno říci, že covid-19 každému přinesl životní lekci nebo dar, které měl dostat. Pro někoho to mohl být velký dar odpočinku. Pro jiného změna postoje, jímž jinak vnímáme důvody vděčnosti. Pro někoho je velkou lekcí učit se být sám nebo si umět uvědomit, že to, co mě týrá a trápí, změním i tím, že změním postoj vůči sobě, že si začnu sám sebe vážit ne na základě toho, co dokážu, ale koho pozvu do své blízkosti. Covid-19 nám dal hodně šancí, které ve zbytku života již možná nikdy vícekrát nedostaneme. Platí, co bylo řečeno výše: Někomu nepomůže ani covid-19. Co vlastně znamená životní moudrost?

1 Mukl = Muž Určený K Likvidaci.

2 ŠPIDLÍK, T., Integrální poznání. Symbol jako nejdokonalejší výpověď, Refugium, Olomouc 2015, s. 172.

3 PITHART, P., Když vás lidi nepochopí, je to vaše vina a ne jejich [online]; in Radiožurnál.

2. Sova a Fénix

Sova je noční pták, který díky rozšíření zornic a očím umístěným vpředu dobře a daleko vidí i ve tmě. „Minervina sova začíná létat teprve za soumraku,“[4] říká Hegel. Německý myslitel tím chce říci, že filosofie porozumí historickým podmínkám až poté, co pominuly. Když je proces formování dějinných skutečností dokončen, přichází filosofie a nabízí lidské zkušenosti zpětný pohled. Může nabídnout žádoucí odstup a novou podobu zvážení a soudu. Jen stěží podle něj může předložit praktické předtuchy budoucího, věštbu nebo proroctví. Tento odstup, symbolicky vyjádřený znamením sovy, nacházíme na počátku evropských kulturních dějin. Sova doprovázela Homéra v jeho spletitých životních osudech. Později se nacházela na vyobrazeních řecké bohyně Athény a římské bohyně Minervy. Oči a zobák sovy sledují linii řeckého písmene φ (fí), symbolu filosofie a později zlatého řezu, který byl pokládán za ideální proporci mezi různými délkami. Písmeno proto naznačuje propojení, harmonii, krásu a lásku k poznání v širokém slova smyslu. Původně byla sova vypálena jako znamení na čelo obyvatel ostrova Samos. Bylo trestem za svržení demokratické vlády nakloněné přátelsky Aténám. Trest nařídil aténský státník Perikles, aby budoucí generace zmoudřely a uměly si odvodit z toho, co prožily, rozhodnutí pro budoucnost. Cejch na čele měl tuto životní zkušenost připomínat. Moudrost sovy může lehce přerůstat v sýčkování.

Symbol sovy byl pokřesťanštěn, proměněn evangelní moudrostí. V patristické tradici je moudrý křesťan člověkem, který vidí věci jasně shora (z Boží perspektivy), zevnitř (počínaje od srdce), zezadu (počínaje pamětí), vpřed (směrem k budoucnosti). Není spokojen se skořápkou věcí, chce hluboce pochopit význam toho, co se stane, protože ví, že za povrchem lidských slabostí je skrytý poklad: hledá jej a časem nachází. Moudrého křesťanského filosofa nebo moudrého mnicha žijícího na osamělých místech doprovází symbol sovy. Bdí, když ostatní spí, houká v noci, když je všude ticho, vidí ve tmě, když tma všechno obklopuje. Ne všechno, co je temné a není vidět, je neproniknutelnou temnotou. Již negativní teologie přináší rozlišení toho, co nelze vidět, protože nás to zcela přesahuje (transcendence je zahalena světlem, které nejsme s to proniknout a vidět). Tehdy je člověk jako sova v sluneční záři. Proto musí přijít temné chvíle, kdy slunce spásy se nachází mezi oblaky a temnotou. Přináší nový koncept protilehlosti světla a temnoty ve světě a rozlišuje mezi světlem přicházejícím od Boha, tj. božským světlem, a temnotou způsobenou světem, a mezi zářivým životem duše a smrtí samotnou. Smrt je zde chápána jako udušení temnotou světského smutku. „Pokud je pravým životem duše božské světlo, které pochází ze soucitu Božího s tímto světem (…), je i smrt duše zlou temnotou, která k duši přichází ze smutku světa.“[5] Díváme-li se na temné stránky života, nevyhneme se smutku. Zde platí: „Takový bohulibý zármutek působí totiž spásonosnou změnu smýšlení, a toho není třeba litovat. Světský zármutek však vede ke smrti“ (2Kor 7,10). „Co není světlem, to se nejeví, to znamená, není ani skutečností. Tma je neplodná, a proto se činy tmy u apoštola Pavla nazývají neplodnými.“[6] „Zkoumejte, co se líbí Pánu, a nemějte žádnou účast v těch neplodných skutcích tmy“ (Ef 5,11).

Konkurencí biblického dědictví křesťanské civilizace (jinak řečeno: kultury schopné vytvářet sapienciální moudrost) je tradice perského dualismu v nelítostném zápase dobra a zla (tedy zápas mezi svobodou a despocií) stavěných na stejnou rovinu (dobro a zlo je stejně silné) na straně jedné, na straně druhé myšlenka povstání z vlastního prachu, sebezničující destrukce otevírající nový život představená mýtem apokalyptického ptáka Fénixe (zápas lidské zvídavosti a racionálního objasnění tragického údělu člověka). Stává se symbolem znovuzrození v katastrofickém sebezničení otevírajícím nový život: sám se spaluje, aby se zrodil znovu ze svého vlastního popela. Tyto dva myšlenkové proudy se vždy povětšinou v katastrofických událostech znovu vynoří v evropských kulturních dějinách. Utváří tak budoucí generace vyprávěním určujícím středobody rozpomínání se na zapomenuté. Stávají se opěrným pilířem působení i novodobých tvůrců názorů, kteří nastolují témata, o kterých chtějí, aby lidé přemýšleli. Přejímat katastrofické vize, aniž bychom si byli vědomi, že jen kopírujeme náhledy některých, o jejichž pravých motivech nic nevíme a zůstávají nám skryty, je rizikem ve světě tvořeném džunglí současné podoby sociální komunikace znásobené našimi technologickými možnostmi. V tomto podhoubí nachází svou bohatou výživu konspirační teorie a široký, téměř neohraničený prostor manipulace veřejným míněním. Levné proklamace jsou nám servírovány již s nevysloveným předpokladem, že budou mít jepičí život. Mýty mají svůj vlastní život a je dobré se ptát, kterým dopřávám sluchu. Mýtus Fénixe je nám uchován ve vyprávění Herodota:

Je ještě jeden posvátný pták, který se jmenuje Fénix. Viděl jsem ho jenom namalovaného, neboť k nim přilétá zřídkakdy. Héliopolští říkají, že jen jednou za pět set let. Přilétá prý tehdy, když zemře jeho otec. Podobá-li se tomu, co je namalováno, je do velikosti a podoby takovýto: některá jeho péra jsou zlatá, jiná purpurová, vzhledem a velikostí se nejvíce podobá orlu. O tom ptáku vypravují, čemuž se mi nechce věřit, že přilétá z Arábie do chrámu Héliova a přináší svého otce, kterého zabalil do myrhy a v chrámu Héliově ho pochovává. Přináší ho tím způsobem, že nejprve vytvoří z myrhy vejce tak veliké, jaké unese, potom se pokouší je nést, a když to vyzkouší, vydlabe ve vejci dutinu, otce do ní vloží a opět uzavře myrhou. Když otce vloží do dutiny a ten je uvnitř, má prý vejce stejnou váhu. Otce uloženého v myrze prý přenáší do chrámu Héliova. Tak prý to ten pták dělá.[7]

Povaha příběhu se postupně mění: Fénix přilétá jednou za pět set let, ale zcela sám. V Héliově chrámu se spálí ve vonných látkách, aby se mohl znovu zrodit mladý. Ulehne na hromadu koření a suchého dřeva a vzplane prostřednictvím vznícení koření nebo díky přímému zásahu slunce. Jeho proměna probíhá dost složitě: z popela se po dovršení třetího dne začne larva zde vylíhnutá měnit v ptáka. Tato přeměna trvá čtyřicet dní. Když je mladý Fénix dokončený, okamžitě odlétá do své vlasti v Arábii nebo Indii. Symbolizuje opakovaný cyklus rození, umírání a znovuzrození. Tajemství Krista zmrtvýchvstalého pronikalo křesťanské myslitele pozdního starověku i tím způsobem, že pastýři a učitelé církve do svého kérygmatu pro vzdělaného antického adresáta vnášeli očištěnou kulturnost své doby. Již od prvního století po Kristu vstupuje bájný pták Fénix do křesťanské symboliky. První list Klementa Římského, který se těšil velké úctě a byl hojně předčítán, používá tento motiv k aktualizaci své katecheze:

Pohleďme na zvláštní zjev z východních krajin, z krajin kolem Arábie. Žije tam pták zvaný Fénix. Tento pták žije 500 let. Když je blízek smrti, udělá si z kadidla, myrhy a jiných vonných rostlin jakousi svatyni, do níž, když přišel jeho čas, vleze a hyne. Z rozpadávajícího se těla se rodí jakýsi červ a živí se tělem mrtvého ptáka. Pak mu narostou křídla. A když zmohutněl, zdvihne onu jakousi jeskyni, kde jsou kosti jeho předka. Tyto kosti vezme a letí s nimi z Arábie až do Egypta do Heliopole. Ve dne mohou všichni vidět, jak u slunečního oltáře pokládá kosti a odlétá zase pryč. Kněží ze zápisů shledávají, že se pták vrátil po pěti stech letech.

Podle mého názoru velmi obdivuhodně nám na tomto ptáku ukazuje Stvořitel všeho tvorstva, že vzkřísí k životu ty, kteří mu zbožně a věrně sloužili. Kdesi se totiž říká: „I vzbudíš mne a já se ti vyznám; usnul jsem a měl jsem sen, probudil jsem se, poněvadž ty jsi se mnou“ (srv. Žl 3,6). A Job: „Vzkřísíš mé tělo, to, jež vše vytrpělo“ (Job 19,26).[8]

Podobné svědectví podává Tertulián ve svém pojednání o vzkříšení, které objasňuje budoucnost pomocí mytického obrazu. Vychází z postřehu, že v přírodě existuje cyklus stálého zániku, který otevírá cestu k novému životu. To, jak se střídá den i noc, roční období a obvyklý přírodní cyklus, v němž mnohé byliny nejdříve uschnou, aby mohly na jaře opět rozkvést, ukazuje podle něj na vzkříšení jako návrat. Obdivuje tento běh věcí a řád světa:

Způsob uspořádání světa přivádí k úžasu: je zachován tím, že je olupován, vše vyplouvá na povrch, aby se vrátilo do hlubin, ničí, aby se uchovalo, zabíjí se, aby vše znovu ožilo tím, že vše obnovuje, zároveň ničí (…) Všechno ve vesmíru se opakuje: všechno to, co potkáváte, se již stalo, bylo, vše, co ztratíte, naleznete: ale nic nebude stejné nebo podruhé. Všechno se vrátí do svého stavu, když se před tím, co se od něj vzdálil, všechno začíná, až když je hotové, všechno končí, aby se mohlo narodit: nic nezemře, nebude-li zachráněno.[9]

Africký teolog předvídá možné námitky ze strany svých vzdělaných ideových protivníků, vzápětí dodává rozhodující argument křesťanského náhledu. Odůvodňování je dobově podmíněné:

Pokud ti ani vesmír dostatečně nepřibližuje představu o podobě vzkříšení, pokud ti ani něco podobného nemůže stvrdit, že jednotlivé věci vesmíru Bohem stvořené, které udržuje při životě, nezemřou, pokud přestanou existovat dosavadním způsobem za předpokladu, že nejsou jen oživovány, nýbrž tak, jak byly doposud, pokud natolik, jak přestanou, a předpokládá se, že nejsou oživovány, nýbrž proměňovány, přijmi následující úplně jiný příklad. Lze jej dobře použít tehdy, když chceme ozřejmit, zda je pravdou, že skutečnost oživování je natolik spjata s životem, nakolik podléhá i smrti. Chci zde odkázat na onoho ptáka, který je pro Východ typický. Je slavný tím, že jeho jedinečný a výjimečný původ mu sjednal věhlas. Ze své vlastní svobodné vůle pohřbí sám sebe, aby v sobě započal proces obnovy. Prochází smrtí, která je okamžikem jeho zrození. Když umírá, ihned poté se rodí nástupce, zcela nový Fénix. Stal se ničím, aby se stal opět sám sebou tím, že již není tím, čím byl dříve. Je jiný i stejný zároveň. Existuje snad přesvědčivější či pádnější důkaz než tento? Stejně tak hovoří Bůh v Písmu: Co je zjevnějšího a svědčícího ve prospěch této věci, nebo pro co jiného existují takové důkazy? Bůh to také říká ve svém psaní: „Spravedlivý pokvete jak palma, poroste jak cedr na Libanonu“ (Žl 92,13). Rozkvete umíráním, pohřbením. Vždyť může věřit, že i z ohně můžeš získat svou tělesnost. Pán nás utěšuje, že máme větší cenu než mnoho vrabců, větší cenu než fénixové.

Lactantius tuto tradici lapidárně shrnuje ve verši: „hnízdo nebo hrobka; / ve skutečnosti umírá, aby znovu žil tím, že vytváří sám sebe“, z popela. Ani nám není tato mentalita vzdálená. Céline Dion se ptá svou slavnou písní:

Nechť krása vzejde z popela

Nechť krása vzejde z popela

A když se modlím k bohu, vše, na co se ptám, je:

„Může krása vzejít z popela?“

„Může krása vzejít z popela?“[10]

Svět nestability není nahlížen jen světlem možné očistné katarze, nýbrž častěji optikou neodvratnosti katastrof. Každá „maličkost“, jak ukazuje dnes s vytrvalou naléhavostí zvýšená ekologická citlivost, může předznamenávat změny s nedozírnými, život ohrožujícími následky. Existuje mnoho možností, jak bájný Fénix oblétává naši současnou civilizaci. Hrozba ukončení existence lidské společnosti a současné podoby biosféry planety Země je živým tématem politické i kulturní agendy. Je namístě se ptát, zda schopnost adaptace jednotlivého člověka i lidstva jako celku již překročila své meze a nepřivedla nás na práh zániku možnosti života jako takového. Elisabeth Kolbertová ve své oceňované knize Šesté vymírání. Nepřirozený příběh upozorňuje na zdánlivou maličkost. Tvrdí: „Vymírání je možná první vědecká představa, s níž se dnes děti musejí utkávat. Už jednoroční děti dostávají na hraní figurky dinosaurů a dvouleté už chápou, alespoň v nějakém vágním smyslu, že tito malí tvorové z plastu představují velká zvířata. Pokud se rychle učí –, ještě v plenkách umí vysvětlit, že kdysi existovala sousta druhů dinosaurů a že už před dlouhou dobou všichni vymřeli.“[11]

Epidemie, podobně jako jiné katastrofy, vedly a vždy znovu uvádí celou církev i každého jednotlivého křesťana do nezbytnosti duchovního rozlišování. To není nic nového. Atmosféra katastrofických nálad, jež jsou vyvolány ohrožením nemocí covid-19 s jeho mutacemi, je navíc znásobena její zákeřnou zhoubností, vezmeme-li do úvahy, že nakažení nemusí vždy znamenat nemoc, ale „jen“ ohrožení (i smrtelné!) druhého. Konečně i díky nepřetržitému proudu informací rozsah a intenzita této zkušenosti staví člověka před otázky nevyhnutelnosti, která je dána podmínkami života a naším svobodným jednáním, za které jsme mravně i právně odpovědni. Bližním se člověk stává svojí nouzí! I v této době dialogy, které provází Samaritána kráčejícími dějinami, se opakují. Mimořádná opatření nejsou totiž výzvami, ale nařízeními, která lze vymáhat pokutami, často vysokými, a v důsledku vyhlášení mimořádného stavu zde existují také možnosti trestních postihů, včetně ztráty svobody a vězení. Uvědomit si musíme, ať si to připouštíme nebo ne, že i relativně malý přestupek a porušení nastavených uzávěrů můžou být vyhodnoceny jako sabotáž ohrožující veřejný zájem. Právě proto, že se pohybujeme částečně i mimo sféru exaktních dat a informací (neexistuje vědecky podložená hypotéza obecně přijímaná a řešící příčiny a důsledky epidemie), je otevřena otázka determinismu sahající až k oné krajnosti, kterou lidstvo v sobě uchovává v povědomí, jež je vyjádřeno v mytickém vyprávění o Fénixovi. Celá veřejná diskuze překračuje rámec čistého zdravotnictví. Avšak právě v oblasti zdraví se znovu otevírají otázky politické, hospodářské, kulturní a mravní. Křesťanská tradice uchovává ve zkušenosti rozlišování znalost kladených otázek i dílčích, konkrétních, či univerzálnějších odpovědí a pravidel, která křesťana zavazují a stávají se vnitřním imperativem. V průběhu dějin byly opakovaně řešeny, přičemž jsou nabyté zkušenosti a získaná uspokojivá řešení opakovaně zapomínána. Každá generace je proto postavena do obdobné situace: musí projít zkouškou, která ji přivede k rozhodnutí víry vedené Duchem, a proto v harmonii s tím, co možno nazvat jednotou křesťanské zkušenosti. Minulé se však musí stát do jisté míry prachem popela, aby holubice vnesla nový, stále stejný život v Kristu do času, který překračuje prostor. I proto jsou katastrofy zároveň možností nového začátku. Křesťan je však vázán Kristovým způsobem proměny života v život věčný účastí na zmrtvýchvstání. Zde se dostáváme na kořen poslání církve.

4 HEGEL, G.W.F., Základy filosofie práva, Academia, Praha 1992, s. 32.

5 GREGORIO PALAMAS, A Xene, molto nobile fra le monache, 64, in Mistici bizantini, Einaudi, Torino 2008.

6 FLORENSKIJ, P., Ikonostas, L. Marek, Brno 2000, s. 118.

7 HERODOTOS, Dějiny, II,73 (HÉRODOTOS, Dějiny, Academia, Praha 2005, s. 124).

8 List sv. Klementa Korinťanům, in Druhá patristická čítanka, J. Novák (ed.), Česká katolická charita, Praha 1985, s. 40–76; Klement Římský se opírá o tyto antické autory: HERODOTOS, Dějiny, 2,73; TACITUS, Annales, 4,28; PLINIUS STARŠÍ, Naturalis historia, 10,2.

9 TERTULIÁN, De resurrectione mortuorum, 12,5–6.

10 Ashes (from the Deadpool 2) [online].

11 KOLBERTOVÁ, E., Šesté vymírání. Nepřirozený příběh, Barrister and Principal, Brno 2018, s. 31.

3. Kde se dnes setkáváme s Kristem?

Životní zkušenosti lidí se neobejdou bez otázky, kterou ke každému křesťanu směřují mlčky, výslovně nebo se stínem výčitky: „Kde jsme se v tomto čase mohli setkat s Kristem?“ Ptají se nás nové generace a odpověď mohou hledat předně ve svědectví křesťanů dneška. Mohlo by naše srdce svou zkušeností ve vypjaté pandemické situaci promluvit Ježíšovým hlasem hlasitěji? Mohl by z našeho srdce promluvit zjevněji On sám? Je Ježíš přítomný v našem srdci tak, že zde žije i pro druhé? Vždyť Kristus žije v našem srdci, promlouvá k nám a dává účast na svém životě. Odtud hovoří k druhým tehdy, když se v nás zrodí slovo. Slovo naše o tom, co prožíváme, nelze oddělit od slova, které prožívá Kristovo srdce s každým z nás. Obnovené hlásání evangelia je zpřítomněným slovem našeho zakoušení Kristova soucitu s tímto světem. Vše hovoří o Kristu v jeho proměněném lidství. S evangeliem přichází proměna našeho lidství na způsob jednoty lidského a božského v osobě. A vstupním portálem jsou tváře, které potkáváme.

Co srdce hlásá při pohledu na kněze? „Mohl ses setkat se mnou v osobě kněze, v jeho gestu blízkosti.“

Co srdce hlásá, když vidím tvář člověka poznamenaného věkem? „Mohl ses se mnou setkat v domově důchodců ve tváři seniorů, kteří zápasí s rezignací vůči životu.“

Co srdce hlásá, když patří na obětavou lásku zdravotníků? „Mohl jsi uvidět moji tvář v sebezapření sestry nebo lékaře, kteří nehledí na únavu a nesou v sobě starost o nemocné.“

Co srdce hlásá po setkání se svými současníky? „Naslouchal jsem tvému hlasu v napjatých slovech podnikatele, ve výměně textových zpráv s poněkud zmatenou katechetkou, v pláči matky, která ztratila oba rodiče, v úzkosti otce bez jistoty práce, v e-mailech a esemeskách mladého muže, který se mě ptal, kde je Bůh a proč existuje tato bolest a smrt zasahující tak bezprostředně vedle mne.“

Takto či jinak hovoří Kristus v srdci každého křesťana. Ježíš ve svém hovoru v srdci nikdy nepřestává a hledá stále nové a nové tváře: „Můžeš mne mezi mými přáteli a služebníky najít i ty osobně, který si myslíš, že jsi mne nikdy neviděl nebo neslyšel. Chci, aby mne všichni hledali mezi svými přáteli, mezi mými služebníky. Všimněte si tváří kolem sebe! Hledají skrze vaše srdce tvář Ježíše v tomto světě.“ „Cokoli jste udělali pro jednoho z těchto mých nejposlednějších bratří, pro mne jste udělali“ (Mt 25,40).

Doba nemoci, která může přinést smrt (a která nemoc to nemůže být?), nás vede k ještě nepoznaným tvářím. Není to jen tvář těch, kteří onemocní, nýbrž i naše lidská tvář s očima obrácenýma k nemocnému. Nepoznání má zde svůj zvláštní význam: setkáváme se s tvářemi těch, jak jsme je ještě nepotkali. Ale takto jsme nepotkali ani sebe sama. Nepotkali jsme je v okamžiku, kdy je Pán může vzít nebo je ponechat na tomto světě. Pro každého je tento čas Pánova soudu nepoznaný, protože jím procházíme jen jednou. Člověk se nemocí může změnit, nebo naopak se utvrdit ve starém. Trvale zůstává jedno jediné: hledá světlo v temnotě, která ho obklopuje. Nemluvíme o ničem menším než o blízkosti Kristova příchodu ve slávě. V těchto dnech jsme zváni poznávat lidské tváře v její nepoznatelnosti. Otevíráme jim svá srdce, kde žije Pán. Zde je přijímáme s úctou služebnic a služebníků Kristova Velekněžského Srdce a přivádíme je k Pánu s pohotovostí a vnitřním zájmem (s darem hořící Kristovy krve) duchovních otců a matek (to je každý křesťan, který rodí v Duchu děti Boží do věčnosti). Roste význam, důležitost a naléhavost vnitřního dialogu (to je to, čím hovoří naše srdce s Pánem). Byly to utrpení a obavy Božího lidu i všech ostatních, s kterými nás spojuje bratrství. Stále zůstávají rány, které potřebují být zahojeny Kristovým zmrtvýchvstáním. To proměňuje jizvy v krásu nového života v těle, jak ji dal nahlédnout sv. Tomáši Kristus sám po svém zmrtvýchvstání. Nemocný potřebuje nejvíce blízkost těch, kteří takto nazírají Pánovu moc v lidské bezmoci a nemoci. Naléhavé otázky, které jsou vyvolány tím, co lidstvo prožívá při pandemii covid-19, čekají v našem srdci na odpověď, která se má stát hlásáním evangelia dnešnímu světu. Cílem není dávat hotové odpovědi, dobré pro všechno, ale dělit se se zkušeností, co znamená mít podíl na soucitu Kristova Srdce s tímto světem. To můžeme nazvat návratem k moudrosti duchovních otců a matek. Jednou ze známek rozlišování je probouzení neklidu, který působí Pán v srdci těch, které volá k vnitřní spoluúčasti na svém díle. Zneklidnění konkrétní životní situace otevírají otázky již v moudrosti církve zodpovězené, vyrušují nás z našich zaběhnutých kolejí a stereotypů uvažování, znovu je otevírají pro dnes a zítra. Naléhavě potřebujeme sapienciálně proměnu celého církevního společenství. Ta se děje duchovní zrozením. Dotek slova rodí moudrost lidí, kteří mohou být oporami v nejistých dobách pro svět i křesťanské společenství. Pokud by nám doba, kterou prožíváme, pomohla stát se moudřejšími, nebyla tato nanejvýš obtížná životní zkouška zbytečná.

4. Moudrost nespočívá ve schopnosti znát mnohé, nýbrž umět vidět v kontextu lásky

Moudrost je spojena s krásou: nejen vidí, ale vidí jedno v druhém. Je uměním, jak věci propojovat, a znalostí, jak dát věci dohromady. S touto schopností moudrý otevírá svůj pohled do velkých obzorů a sdílením zkušeností nám pomáhá znovu začít číst znamení doby a hledat jejich hlubší významy. Moudrý křesťan je dobrým učitelem, který nepředává žákovi pouze informace k osvojování školních vědomostí, ale pomáhá mu při formování jeho vlastní osobnosti, mít vlastní tvář a důstojnost. To nemusí vždy znamenat štěstí. Moudrý je podle bible podobný architektu, kterému je vlastní představivost vysoké abstrakce spojená s praktickou schopností stavbu postavit. Nestačí však umět držet cihlu nebo zednickou lžíci, aby byl postaven dobrý a krásný dům. Architekt se musí učit dívat na svůj dům z nadhledu i detailu zároveň. Navíc musí uvažovat v horizontu desetiletí!

Moudrý umí pomoci pochopit, jak na to či ono jít, z které strany začít a kam věc dotáhnout do zdárného konce. Umí domu dát svéráz, patřičné ošacení a základní impresi, vyzařování. Uvažuje nad tím, jak dům zařídit, aby byl pohodlný, praktický a účelný. Přece je důležité si ujasnit funkci kuchyně, úložných prostor a celkovou dispozici jednotlivých částí. Moudrý umí uspořádat organizování času, jak poslouchat, mluvit, studovat, pracovat, vypořádat se s denními obtížemi, ale i jak odpočívat, najít svůj vlastní životní styl, vyřešit konflikt nebo být prostě sám sebou. Moudrý člověk uspořádá život způsobem, který dává orientaci, stabilitu, základní východiska, pohyb od dobrého k lepšímu, vyšší mety a podmínky k tomu, že je možné žít v pravdě, dobru a kráse.

Proto moudrý člověk není ten, kdo předkládá odpovědi s cílem vás uklidnit, ale je tím, kdo se nechá inspirovat životem, aniž by zakrýval své limity. Je s to pomáhat druhým i tím, že hovoří o svých vlastních zápasech, o obdobích neútěch a nových návratů. Hovoří o nich tak, že se stává zjevným živé Boží působení. Díky tomu je spolehlivý, a proto jsme ochotni uznat i jeho duchovní autoritu.

5. Jak se stát moudrými v době pandemie covid-19?

Ono jak zmoudřet nezávisí na metodě nebo pravidlech chování. Týká se formování životního stylu člověka. Je to proces, jímž se sjednocují ona mnohá jak, co dělám, myslím, chci či snáším. Naše ustálené vnitřní postoje se vtiskují do našeho všedního života. Moudrost je celistvost našeho Já; s tím, co je ne-Já, Druhý, svět, čas, Bůh, zahrnuje to, jak přistupuji k životu. Skládá se z našich zkušeností, zkoušek, zklamání. Je to cesta, která se odvíjí po celou dobu našeho života. Tato cesta má mnoho dílčích fází, které jsou rozděleny okamžiky nebo dobami pozastavení. Zastavíme běh života na odpočívadle, v prostorech ticha. Účelem těchto stanic je načerpání světla. Chceme se dát dohromady tím, že chceme jednotlivé události propojit, najít v nich Boží vedení, Boží prozřetelnost a hlubší poznání ve světle soucitu Kristova srdce s tímto světem i s námi samotnými. Spojujeme s Pánovým srdcem vše: s tím, co víme, co vidíme a se skutečným životem, který žijeme, i s lidmi žijícími vedle nás. Pro člověka byla tato pozastavení běžnou součástí jeho života. Zastavila ho tma (nebylo tolik možností svítit v noci), zima a počasí, neschůdnost cest, nedostatek prostředků k živobytí. Pro člověka dnešní doby se pozastavení stává stále více obtížnější, protože s sebou nese rozhodnutí vzdát se konzumování připravených věcí. Nezbytný čas pro zotavení se stal další oblastí nabídky, která předčí možnosti jednotlivce je s užitkem využít. Nechali jsme se jimi pohltit tak, že v nich přestáváme být tvořivými a tvůrčími. Covid-19 nám odnímá tento téměř samozřejmý proud zábavy a zanechává za sebou ticho, s kterým si nevíme rady. Proto jej rádi naplňujeme konzumem strachování a lichých informací, které fungují v podstatě jako droga. Může výše zmíněné vstoupit do nového života?

Měsíce uzavírky (lockdown) nás „přinutily“ k dlouhé duchovní obnově, ztišení. V rodinách jsme žili dlouhou dobu ve stísněném prostoru, když děti i rodiče nemohli do školy nebo do práce. Žili jsme dlouho na malém prostoru podobni mnichům v jejich cele. Nebylo vůbec snadné vzdát se rychlosti, volného pohybu, společenskosti. Mnoho lidí ocenilo ticho, vnitřnost, mnohem intenzivnější vztahy, domov.

Byli jsme přivedeni k tomu, že si „musíme“ svobodně zvolit, jaký rytmus máme vtisknout prožívání všedního dne i svátku. Střídání času, jinak řečeno všednost a svátek, je úkolem. Ale tato nutnost před rozhodnutím rozlišovat nás vedla k tomu, abychom znovu promýšleli naše vztahy s druhými. Poznali jsme nový nárok kladený na to, jak vstupovat do komnaty svého srdce a zde zvnitřňovat vše, co je nám dáváno nezávisle na naší vůli. Mohli jsme poznávat v srdci, jak je Bůh přítomen v životě. Bůh je intimněji spojen se mnou než já sám se svým nejvnitřnějším já. To jsou životní cesty, které vytyčují nové směřování naší cesty k životní moudrosti. Moudrá žena nebo muž, dítě nebo stařec či vetchá stařenka na prahu smrti si prochází zkušeností návratu k sobě samým. Není možná než přes rizika zkoušky zůstat sám se sebou, prožít osamění i tu či onu podobu getsemanské zahrady. Z tohoto „nakažení se“ moudrostí darovanou v tichosti srdce, kde se setkáváme s Kristovou hořící krví, se rodí expanze, nový oheň vztahovosti: směřování k sobě samému, nyní již plně k Božímu dítěti, směřování k druhým v nové podobě bratrství a sesterství k ostatním. Dotýká se povolání být služebníky a služebnicemi. Museli jsme projít i duchovním zápasem, protože jsme byli postaveni před palčivou otázku, jak očistit svůj vztah k proudu televizních komentářů a novinek, připusťme konečně i náš až příliš důvěrně blízký vztah s televizí, PC, mobilním telefonem, triviálními zprávami, lavinou e-mailů. Technické možnosti znásobují nárok učinit sebe svobodnější k tomu, co mohu nebo musím. Svoboda v hypermediální době obsahuje i namáhavě vybojovaný odstup od věcí (osob), který otevírá možnost nového přístupu, vztahu, k věcem (osobám). Museli jsme procházet Rudým mořem úzkosti a odpovídat na otázky, jak být vždy dosažitelný, vždy online a neztratit schopnost vztahu, schopnost nést druhého ve svém srdci do Srdce Božského. „Digitální propojitelnost nestačí na to, aby budovala mosty. Není schopna spojovat lidstvo.“[12] Naše psané i nepsané „smlouvy“ s lidmi a Bohem prošly ohněm nakupených vod ohrožení, které nás obklopovaly, a my jsme byli nuceni se ptát, kdo nás vede a kdo se usiluje stát Mojžíšem našich životů. Rozlišit falešné proroky od proroků pravých je v krajních situacích ještě namáhavější a pracnější než kdykoli jindy. Museli jsme si odpovědět na naléhavé rozprostření našich vnitřních postojů, jež by nezakrývaly za množství slov kvalitu naší přítomnosti v životě druhých, blízkých i nám svěřených, a v životě před Boží tváří. Konečně jsme poznali závažnost našeho každodenního zápolení najít si nejvzácnější čas, byť krátký, ale pravidelně se opakující, který bychom byli ochotni věnovat péči o své vlastní nitro.

Jak říká Kniha přísloví: „Zachovej v plné bdělosti své srdce, z něho tryskají zřídla života“ (Př 4,23). Růst vnitřního uschopnění vydat se na cestu moudrosti je v osvědčené duchovní tradici církve spojen s třemi nástroji, které mohou významně přispět k tomu, abychom ve svém životě pokročili dále (výš a hlouběji). Bez nich jen stěží dorůstáme do moudrosti, která je účastí na soucitu Božského Srdce s tímto světem. Zde se rodí počátek nového zrození, jinými slovy: pronikání blahoslavenství do našeho života. Je účastí na novém stvoření Duchem a naší svobodou, jehož počátkem je Kristova rána na kříži, z které vytéká voda a krev, prameny živé vody. Můžeme tyto tři návrhy vyjádřit ve třech slovesech: číst, psát, meditovat. To jsou činnosti duchovní askeze (námahy z naší strany), které nám pomáhají vzpomenout si, rozpomenout se na to, jak nás Bůh nosí ve svém Srdci. Jsou to činnosti Božích obdarování (námahy z Boží strany), jež svým světlem umožňují spojit rozptýlené úlomky duše a najít se a být v sobě jednotnější, méně rozdělení v sobě samých, méně zbaveni vnitřní svobody a posilněni v lítém boji s naším sobectvím a sebestředností. Ty nás štěpí a prohlubují propasti napětí, vzájemných rozporů, vnitřních i vnějších rozepří a neplodných půtek.

Pravidelná duchovní četba spoluvytváří naši mentalitu, to je způsob myšlení. Kniha má takovou hodnotu, nakolik otevírá přístup k životu (účasti na životě Božím a účasti na životě svatých, kteří žijí v Bohu a z Boha a tvoří jeho lid). Na prvním místě je bible, kterou nemám pouze číst, nýbrž mám si ji zamilovat, protože je slovem milujícího Otce, který k nám přichází na způsob člověku přístupný, tedy v Ježíši Kristu, pravém Bohu a pravém člověku, a přichází v síle Ducha ve svých darech a plodech. Bible hovoří i o mně, hovoří o společenství lidí na cestě a údělu stvořeného světa před pádem člověka, po jeho pádu do hříchu, po vykoupení i jeho dovršení v nebeském království. Čím více čteme v Božím slově, v písmech (ta biblia = knihy, svitky), v knize Starého a Nového zákona, v tradici, liturgii, ikonách a kráse i v knihách, jež píšeme našimi životními úděly, tím více se nám otvírají nové klíče bohatství charismat, služeb, úkolů, úřadů i mystických darů. Tato četba se stává deníkem, který uchováváme v naší paměti (anamnéza Božího v nás), a stává se kronikou příslibů a zaslíbení zmrtvýchvstalého Krista mezi námi.

V době, kdy se naše nejvlastnější Já nechá snadno rozptýlit a rozložit na množství částečných, vzájemně neslučitelných zážitků, nám kronika duchovních událostí pomáhá pamatovat si, což znamená dát zčásti do pořádku své věci, jako by byly údy našeho těla vloženy na správné místo, kam patří. V paměti nachází svou jednotu v souhře s ostatními našimi pozemskými záležitostmi ve věcech dílčích i v celkovém smyslu života. Náš život se stává duchovním organismem.

A konečně, meditace vede k volbě, rozhodnutí, dobrému použití tohoto slova v kontextu, který nás vtahuje do jednoty se zmrtvýchvstalým Pánem. Vhodná volba slova závisí na kvalitě slova. Tím myslíme jeho význam pro nás, vyrůstající z vnitřního rozhovoru s Pánem. Kořeny slov nejsou v jejich etymologii, nýbrž v srdci, totiž jak jsou v nás přítomná jako upomínka události setkání s Druhým. „Vždyť strom se pozná po ovoci“ (Mt 12,33). Etymologie se stává výpravou k neznámým srdcím.

A slovo je úplné až ve vztahu: pamatujme, že má mocný vliv a vztah utváří. Může budovat a může ničit. „Boží slovo je plné života a síly, ostřejší než každý dvojsečný meč: proniká až k rozdělení duše a ducha, kloubů a morku, a pronáší soud i nad nejvnitřnějšími lidskými myšlenkami a hnutími“ (Žid 4,12).

12 PAPEŽ FRANTIŠEK, Fratelli tutti. Encyklika o bratrství a sociálním přátelství, 43, Karmelitánské nakladatelství, Praha 2021, s. 33 [= Fratelli tutti, 43].

6. Je možné potkat se s tím, kdo dojem moudrého vzbuzuje, ale moudrým není?

Existují také špatní učitelé, kteří jsou ve skutečnosti predátorskými vizážisty. Není divu, že sova je dvojznačný symbol: tím, že je nočním ptákem, slouží jako odkaz na temnotu noci. Moudrost a všechny schopnosti sovy vidět i v noci můžou sloužit nejen k dobru, ale i ke zlému. Svými dobře promyšlenými teoriemi, vědecky nebo marketingově dobře podloženými, ovlivňují lidskou mysl. Pod jejich vlivem člověk tíhne k rozhodnutím, jimiž vstupuje do temnoty chyb, omylů či iluzí. Oproti tomu moudrost je uměním vědět, jak užívat vhodně věci, prostředky a možnosti, aniž bychom se provinili nebo znetvořili v sobě život Boží, schopnost proměny všech věcí v maximum jim možného dobra a krásy. Je proto nutné poohlédnout se vždy po čase po dobrých učitelích, což nebylo, není a nebude vůbec lehké, zvláště zvážíme-li vážně slova apoštola Pavla: „Neboť i kdybyste měli na tisíce vychovatelů v křesťanské víře, otců nemáte mnoho. Tím, že jsem vám zvěstoval evangelium, stal jsem se já vaším otcem v Kristu Ježíši“ (1Kor 4,15). Proto klíčovou otázkou pro každého z nás je výběr dobrého učitele ve víře, duchovního otce, který nás rodí pro nebe. Pomoc nejčastěji přichází od těch, kteří nás předcházeli ve vnitřním poznání toho, jak zejména obstát v životních zkouškách.

Známé chasidské úsloví říká: „Nechodím k Magid z Meziřiče, abych od něj slyšel výklad Tóry, ale abych viděl, jak si rozvazuje své sandály a jak je znovu zapíná.“ Vyřešení denních těžkostí života a vyjasnění celoživotních dilemat mají podobnou váhu. Není-li totiž věc vyřešena dobře, není vyřešena vůbec. Kdo to umí a umí tím pomáhat i druhým, je považován za moudrého. Zde platí rčení Písma: „Vidíš-li moudrého, záhy si na něho přivstaň, noha tvá nechť vyšlapává práh jeho dveří“ (Sir 6,36).

Osobně se angažovat při hledání životní moudrosti je útěchou naplňující poslání toho, kdo hledá, jak obstát ve zlých časech. Stát se svědkem žité moudrosti, toho, jak obstát ve zkouškách a uchovat si důstojnost Božího dítěte i v neštěstí, protivenství a nemoci, činí člověka úctyhodným. Setkat se s někým, kdo takto žije a naplňuje moudrostí celý svůj život, je jednou z nejkrásnějších lidských zkušeností. Větší už je pouze ta, v níž moudrý učí druhé a stojí u zrodu moudrosti nových generací. Sám ustupuje kvůli zrození moudrosti druhého. Stává se otcem či matkou dětí, jimž omyl či prohra pomáhá stanout před tváří Nejvyššího. Moudrost jsou blahoslavenství přetavená do života.

Strom a lidská bytost se něčím podstatným podobají. Zakořenění v dobré půdě přináší kvalitu života. Být dobře zakořeněn v dobré půdě s dobrou výživou není zajištěno čirou náhodou či šťastnou shodou okolností. Je darem, o který člověk musí pečovat a nechávat ho v sobě růst. Vyžaduje péči a stálou pomoc, osobní vztah a zaujetí, dispozici k vzájemné výměně prostřednictvím setkání s druhými a pro druhé. K tomu dochází uvnitř jedné, tedy téže generace i mezi generacemi mezi sebou. Zvláště důležité je setkání generace se dvěma následujícími generacemi. Proto pastorační strategie počítá s ovlivněním epochy, jež se tvoří generacemi otců a matek, dětí a vnuků. V životě farnosti nebo diecéze jsou důležitá taková rozhodnutí, která ovlivňují vnitřní postoje a způsoby zbožnosti tří po sobě jdoucích generací, tedy jedno půlstoletí.

Tím se však neříká, že moudrý člověk je pouze ten starší, ale ten, jehož životní kořeny jsou hlubší a rozsáhlejší než běžné, nereflektované poznání většiny ostatních. Proto je obvyklejší i to, že tento moudrý bývá i starší. Není to však stáří samo o sobě, které tvoří moudrost, ale vědomí důležitosti času, který nám byl darován a v němž stáří není poznamenané mentalitou odpadu a skartace, totiž názorem, že stáří není svojí podstatou produktivní a představuje zbytečné náklady spojené s mnoha nepříjemnostmi pro svět založený na konzumu. „Kultury, které v důsledku neuspořádaného průmyslového a urbanistického rozvoje nepřijatelně vytlačily staré lidi na okraj společnosti a dosud v tom pokračují,“[13] přispívají ke ztrátě dějinné paměti, a proto „hloupnou“. Nejmladší generace, roste-li bez setkání s předchozími generacemi, zaujatá pouze svou budoucností, se utváří téměř výlučně prostřednictvím školy a nabývání specializovaných vědomostí pro své uplatnění ve světě takto předpřipraveném, je ochuzena o důležitý prvek sociální komunikace. Bude stavět více na seberealizaci než na sdílení a solidaritě. Uniká jí smysl vzájemnosti. „Staří lidé pomáhají pochopit návaznost generací díky charismatu spravovat trhliny. Často jsou to prarodiče, kdo zajišťují předávání významných hodnot svým vnoučatům, a ‚mnoho lidí může potvrdit, že právě svým prarodičům vděčí za svoje uvedení do křesťanského života‘. Jejich slova, něha nebo pouhá přítomnost pomáhají dětem poznávat, že dějiny nezačínají jimi, ale že jsou dědici dlouhé cesty a že je třeba respektovat zázemí, které nás předchází. Ti, kdo zpřetrhají tato pojítka s dějinami, budou jen těžko vytvářet stálé vztahy a přijímat, že nejsou pány reality. Proto ‚pozornost vůči starým lidem je charakteristickou známkou civilizace. Věnuje civilizace pozornost starým lidem? Je tu pro ně místo? Tato společnost se bude rozvíjet, pokud si bude umět vážit rozvahy a moudrosti starých lidí.‘“[14]

Možno radit starším lidem, aby ke svému stárnutí přistupovali jako k příležitosti. A to právě tehdy, když se cítí být nejvíce ohroženi nebo jsou označeni za nejzranitelnější vrstvu společnosti. Jejich stárnutí, které vnímá smrt jako přicházení Kristova vzkříšení do jejich života, není nesmyslné nebo neužitečné, mohou-li předávat jiskry moudrosti, které mají váhu životní zkušenosti. Mladý člověk, který naslouchá životní zkušenosti starších lidí, se stává lepším vychovatelem svých vlastních dětí. Slova pokojné a zralé křesťanské osobnosti jim pomáhají najit životní orientaci z hlubší perspektivy života s Bohem. Tam, kde není člověk zahleděn do minulosti jen proto, že utíká od své vlastní odpovědnosti za svá rozhodnutí, se stává žitá křesťanská zkušenost minulých generací živou tradicí. Síto zkušeností se stává dědictvím ověřeným zkouškami času. Normotvorná není minulost, nýbrž tradice, vědomí autority stojící na přítomnosti Ducha Svatého v životě člověka. „A my vám hlásáme radostnou zvěst, že ta zaslíbení, která Bůh dal našim otcům, vyplnil na jejich dětech, na nás, když vzkřísil Ježíše“ (Sk 13,32–33).

13 AL 192.

14 AL 192.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sova, nebo Fénix?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.