V sieti

Juraj Bednár

Pôvodné vydanie: 2002

Druhé, jemne okomentované vydanie: 2021

Úvod

Raz som cestoval z Bratislavy domov, ležal som na zadnom sedadle auta a vytešoval sa z toho, ako mi môj program posiela časti mojej elektronickej pošty pomocou krátkych textových správ na môj mobilný telefón.

Princíp bol jednoduchý: niekde v Juhoafrickej republike tamojší mobilný operátor zaviedol službu posielania SMS správ z Internetu. Ja som si napísal program, ktorý každú správu, ktorá mi prišla, okamžite poslal na môj mobilný telefón a zároveň ju uložil na mojom domácom počítači.

Uvedomil som si však jednu vec. Ako sa auto pohybovalo smerom z Bratislavy, sms-ky prešli cez ktoviekoľko satelitných spojení a podmorských káblov až k bráne do južnej Afriky, odtiaľ sa prirútili cez siete mobilných operátorov k nám na Slovensko. Nejakým tajuplným spôsobom tá správa potom preletela vzduchom z vykrývača pri diaľnici až na zadné sedadlo môjho auta. Spočiatku som tým bol unesený, zavrel som oči a videl som milióny blikajúcich svetiel cestujúcich podmorskými optickými káblami, satelitné spojenia, rádiové vlny, niekoľko počítačov a smerovačov, ktoré zabezpečili, že za pár sekúnd môj e-mail dvakrát obišiel svet a našiel si ma. Som priaznivec technológií a takéto veci ma vedia nadchnúť. Po prvotnom očarení ma však schladil pocit strachu. Niekto alebo niečo muselo presne vedieť, kde sa v každej chvíli nachádzam. Zároveň po ceste niekoľko desiatok počítačov videlo moju správu a mohlo si ju kľudne niekam odložiť. Jednalo sa o súkromnú poštu, takže by mi nebolo po vôli, keby mi ju niekto len tak čítal. Niekto – alebo niečo – malo prístup k môjmu súkromiu: telefónnemu číslu, správe a miestu, kde sa nachádzam. Mohol to zistiť aj nejaký človek? Čo by s tými informáciami urobil? V hlave sa mi rojili ďalšie otázky: Je náhoda, že mi včera do poštovej schránky prišla reklama na ten a ten konkrétny produkt? Kto a ako môže vidieť do môjho súkromia. Keď platím kreditnou kartou, kto a ako môže vedieť, kde a za koľko som nakupoval. Môže sa hocikto, kto si sadne k môjmu počítaču, dozvedieť aká hudba sa mi páči, aké stránky navštevujem, aký som?

Akonáhle človek úplne stratí súkromie, stáva sa väzňom. Stáva sa väzňom informácií. Môže ma sieť takto ohroziť? Je táto hrozba reálna? Existuje Veľký elektronický brat?

Na tieto otázky sa pokúsim hľadať odpovede v tejto knižke. A pretože podobné otázky znepokojujú široký okruh bežných používateľov sietí, ktorí nepoznajú zákulisie internetovej komunikácie, budem sa snažiť o to, aby ste okrem občasného mrazenia na chrbte, zažili aj chvíle pohody pri čítaní častí písaných v trochu ľahšom tóne, a pocit uspokojenia z vedomia, že väčšina vecí, o ktorých sa tu píše je vo vašich rukách. Informovaný užívateľ siete si svoje súkromie dokáže do veľkej miery ochrániť sám.

Úvod k druhému vydaniu

Keď som písal úvod k prvému vydaniu tejto knihy, bola integrácia mobilných služieb a Internetu čímsi novým. Dnes sa už nikto nad možnosťou prijímať e-maily alebo dokonca priamo pristupovať na Internet z mobilného telefónu nijak zvlášť nepozastaví – je to bežná každodenná prax, nie len u nás, ale aj v zaostalejšom svete (bezproblémový prístup na Internet cez mobilný telefón sa mi podarilo získať dokonca pri ceste po Thajsku, Laose a Kambodži – dokonca za nižšie ceny ako doma). Dnes už je bežné, že cez Internet komunikujeme s bankou, kupujeme tovar a služby (napr. pomocou známej internetovej aukcie Ebay), dokonca komunikujeme so štátnymi orgánmi – podávanie daňových priznaní cez Internet už zďaleka nie je hudbou budúcnosti. V tomto smere sa dopredu pohla aj slovenská legislatíva, ktorá nám umožňuje používať zaručený elektronický podpis podobne ako doteraz klasický podpis.

V čase, keď som písal prvé vydanie, málokto dokonca tušil, ako rozšírenie prístupu na Internet prispeje k rozšíreniu ziskuchtivých zločineckých zoskupení. Väčšinu ľudí vtedy trápili e-mailové vírusy, o tzv. škodlivom kóde typu spyware, ad-ware a botnetoch nikto netušil. S množstvom pripojených užívateľov a narastajúcou dôležitosťou elektronického obchodu si však práve malé zločinecké zoskupenia ľahkým spôsobom robia z vydierania, špionáže a elektronických podvodov výnosný spôsob zárobku. S nástupom anonymných kryptomien dokonca útočníci vydierajú užívateľov, ktorých počítače napadnú – zašifrujú im dáta a za ich opätovné sprístupnenie si pýtajú výpalné vo forme kryptomien. Cieľom tejto knižky je vysvetliť vám, aké riziká na vás „v sieti“ číhajú a ako je možné sa proti nim brániť.

Prvé vydanie tejto knihy vyšlo v roku 2002. Toto elektronické vydanie nie je aktualizované a mnohé veci dnes už neplatia. Aj napriek tomu si myslím, že knižka „zostarla“ dobre a preto som sa ju rozhodol zverejniť ako e-book, keďže pôvodná knižka sa už kúpiť nedá. Niektorí z vás si ju chceli prečítať aj napriek tomu, že má takmer 20 rokov!

Text som zbežne prešiel a niektoré veci upravil alebo aktualizoval, ale mnohé projekty a koncepty, ktoré spomínam už nemajú žiadny zmysel, programy a stránky neexistujú. IRC, SILC, ICQ, Hushmail, GPG, ... sú už niekde v zabudnutí.

Táto knižka je teda skôr historickým pohľadom na bezpečnosť v svete, ktorý sa za 20 rokov od napísania tohto textu radikálne zmenil – web, smartfóny, všadeprítomné dátové spojenia (mobilné, optické, ...), appky, kryptomeny, e-commerce. Ak sa chcete naozaj ochrániť a zlepšiť si svoje súkromie, odporúčam radšej urobiť si niektorý z mojich aktuálnejších kurzov o bezpečnosti a súkromí, ktoré nájdete u mňa na juraj.bednar.io.

Dôležitosť bezpečnosti
a súkromia

„ ... ak dáte štátu moc spraviť niečo pre vás, dáte mu presný ekvivalent moci spraviť niečo proti vám. Prial by som si, aby každý novinár, publicista, učiteľ, kňaz a lektor túto životnú pravdu vtĺkal do hláv mladých Američanov...“ Albert J. Nock

Koncom dvadsiatych a začiatkom tridsiatych rokov dvadsiateho storočia americký národný úrad vyšetrovania (FBI) založil inštitúciu, ktorá sa mala zaoberať zvýšeným využívaním šifrovania kriminálnikmi. Zvýšené používanie kryptografie nastalo tiež počas druhej svetovej vojny, keď sa rodilo v rámci klasickej vojny aj niečo, čo možno nazvať predchodcom dnešnej informačnej vojny (information warfare). V sedemdesiatych rokoch Dr. Horst Feistel vyvinul predchodcu dnešnej šifry DES (Data Encryption Standard – Dátový šifrovací štandard). Dr. Feistel vtedy pracoval pre Watson Research Laboratory firmy IBM. Americká národná bezpečnostná agentúra (NSA) s ním pokračovala na vývoji šifry zvanej FIPS PUB-46, ktorá je teraz známa ako DES. Je dôležité poznamenať, že šifra DES bola pomerne slabá a je dosť pravdepodobné, že NSA ju oslabila, aby ju mohla ľahko dešifrovať. V súčasnosti sa dá dešifrovať s príslušným zariadením do niekoľkých hodín. V roku 1976 nastal v kryptografii úplný prevrat, keď Feistelovi rovesníci Whitfield Diffie a Martin Hellman poprvýkrát popísali myšlienky kryptografie verejného kľúča v práci nazvanej Nové smery v kryptografii. Zakrátko na to Ron Rivest, Adi Shamir a Leonard M. Adleman vynašli šifru RSA.

So silnejúcou hrozbou zo strany vlády USA antiautoritársky programátor Phil Zimmermann vydal prvú verziu svojho produktu Pretty Good Privacy (Celkom slušné súkromie). Tento program umožnil kryptograficky bezpečnú komunikáciu na základe algoritmov IDEA a RSA. Vláda USA odpovedala jeho prenasledovaním zo strany FBI a súdnym procesom, ktorý ho mal obviniť z nedovoleného exportovania kryptografického softvéru z krajiny. Treba si uvedomiť, že Phil zadarmo uvoľnil technológiu, ktorá úplne znemožnila vládne odpočúvanie komunikácie občanov.

A od tejto chvíle sa začal boj za slobodu. Krajina ako USA (ale samozrejme nie len USA, týka sa to väčšiny rozvinutých krajín) potrebuje čerstvé a presné informácie. PGP sa používalo napríklad v Kosove na ochranu informácií o obetiach – v prípade, že by humanitárnu centrálu prepadli nepriatelia so samopalmi, všetko, čo by získali by boli zašifrované údaje, ktoré môže dešifrovať len ich príjemca. Dokonca ani ten, čo ich zašifroval ich už nemôže dešifrovať (pozri ďalej popis kryptografie verejného kľúča). Počas deväťdesiatych rokov dvadsiateho storočia teda PGP chránilo súkromie ľudí, ale aj keď nebolo ilegálne, štátna moc sa tomuto programu bránila zubami-nechtami. Je tu samozrejme dôvod – predstavte si, že by vám uniesli blízku osobu, únoscovia by komunikovali pomocou programu PGP a kvôli tomu by sa osobu zachrániť nepodarilo. Táto hrozba tu je, a vtedy by ste asi túto moju knižku najradšej upálili a obrázok Phila Zimmermanna zúrivo roztrhali. Toto je samozrejme legitímne. Problém je však v tom, že existujú indície, že vlády svetových mocností schopnosti odpočúvať informácie zneužívali. Podľa štúdie európskeho parlamentu [1] napr. francúzsky koncern Airbus Industrie prišiel o kontrakt za jednu miliardu dolárov. Kontrakt získal americký Boeing a McDonnel Douglas, pretože informácie o kontrakte boli odchytené americkými špionážnymi stanicami. Keby tak Airbus Industrie mal vtedy túto moju knižku...

Súkromie je veľmi cenná vec. Poviete si, že momentálne máme demokratickú vládu a tá nedopustí, aby sa tieto informácie nejako zneužívali. Nechcem hodnotiť slovenskú vládu a jej vzťah k odpočúvaniu, pretože jednoducho na to nemám dostatok informácií. Je však veľmi dôležité si uvedomiť, že s digitalizáciou technológií je odpočúvanie čoraz jednoduchšie. Už sa nikto nemusí vyštverať na telefónny stĺp pred vaším domom, stačí si sadnúť v ústredni k počítaču a zvoliť ten správny hovor alebo dátový prenos. USA momentálne otvorene hovoria o tom, že budujú systémy na odpočúvanie príbližne jedného percenta obyvateľov veľkých miest priamo z vyšetrovacích centrál! To znamená, že sú schopní priamo z veliteľstva FBI odpočúvať váš hovor. Rusi inštalujú čierne skrinky k poskytovateľom Internetu. Áno, v týchto krajinách je demokratická vláda a treba povolenie sudcu. Treba si však uvedomiť, že vláda sa môže zmeniť zo dňa na deň (v minulom storočí to postihlo aj našu krajinu, a to dokonca viackrát). A v prípade, že nastane takáto zmena vlády, akýkoľvek odpor bude potlačený už v základoch, pretože sa ľudia nebudú môcť bezpečne dohodnúť. Thomas Jefferson raz povedal, že v prípade, že vláda neslúži občanom, je právom – dokonca povinnosťou – občana takúto vládu zhodiť a nastoliť novú. A to je aj jeden z dôvodov, prečo by sme sa mali chrániť. Pozrime sa na krajiny, kde je odpočúvanie a cenzúra úplne bežné a na základe odpočúvania sa dokonca robia politické súdne procesy s ľuďmi, spomeniem len najznámejšie prípady – Čína, prevádzkujúca tzv. Veľký Čínsky firewall (Great Firewall of China), ktorý má za úlohu „chrániť“ čínskych občanov pred „dezinformáciami“ zo západu, Barma (Myanmarsko), kde sa vláda snaží za každú cenu zabrániť úniku informácií o situácii v krajine za hranice alebo Bielorusko, kde je prístup na Internet plne monitorovaný a cenzúrovaný a akékoľvek šifrovacie technológie či satelitné telefóny, ktoré obchádzajú štátneho poskytovateľa pripojenia, sú zakázané.

Nie je to však jediný dôvod, prečo by sme sa mali chrániť. Čoraz častejšie sa objavujú hrozby zo súkromného sektora, od masových (zbieranie e-mailových adries, čísel kreditných kariet a osobných údajov) až po cielené (osobná a priemyselná špionáž). Tieto prípady sú v dnešnej dobe na dennom poriadku.

Váš počítač

Do počítača si ľudia zapisujú svoje myšlienky, nápady. V súčasnosti sa v počítačoch nachádzajú všetky podstatné informácie – obchodné stratégie nadnárodných spoločností, štátne tajomstvá, informácie o obchodoch mafií a pod. Pozrime sa teda, čo sa nachádza na vašom počítači. V tejto kapitole nebudeme hovoriť o tom, že počítač môže byť pripojený na sieť. Na sieť nepripojený počítač sa mení na inteligentnejší písací stroj a kalkulačku. Ako je to teda s informáciami uloženými vo vašom počítači?

Pri uvažovaní nad týmto problémom si treba odpovedať na jednu základnú otázku: Kto má k počítaču prístup? Je rozdiel medzi počítačom, ktorý máte v kancelárii a počítačom, ktorý máte doma. V kancelárii si môže v čase vašej neprítomnosti k počítaču sadnúť takmer ktokoľvek, kto má prístup do budovy. V prípade, že ste si tam písali ľúbostný list, výpoveď alebo ste si len uľavili napísaním básničky s nadávkami na vášho šéfa, isto vás bude zaujímať, či je nejaký spôsob, ako sa k týmto vašim „zápiskom“ môže dostať niekto iný.

Je zmazaný súbor naozaj zmazaný?

Aj v prípade, že ste text alebo súbor zmazali, nemusí to znamenať, že nadobro zmizol z disku. Nové operačné systémy a ich desktopové prostredia (MS Windows od verzie 95, KDE, GNOME, MacOS) zaviedli tzv. odpadkové koše. Keď niečo zmažete, v skutočnosti sa to presunie do odpadkového koša. Ten sa dá jednoducho vysypať (väčšinou kliknutím na kôš pravým tlačidlom myši a zvolením príslušnej položky z menu). Týmto je vec pre priemerného užívateľa vyriešená. Iba ak – iba ak by si niekto chcel pozrieť obsah „kontajnera“.

Čo sa teda stane so súborom, ktorý zmažete? Vysvetlíme si to na podobnom príklade. Disk vášho počítača je ako stôl so zásuvkami. Sedíte za stolom a na ňom máte zoznam dokumentov, napísaný na papieriku. Ku každému dokumentu máte pripísané informácie ako napr. jeho veľkosť (čiže dĺžka súboru), dátum vytvorenia (kedy ste ho dali do šuflíka), dátum poslednej zmeny a číslo šuflíka, v ktorom sa dokument nachádza. Keď niečo hľadáte, nemusíte prechádzať všetky šuflíky, stačí sa pozrieť na daný zoznam a okamžite viete, kde ten-ktorý dokument hľadať. Približne takto sú organizované súbory vo väčšine počítačov, ktoré sa používajú ako pracovné stanice.

Čo sa však stane, ak chcete dokument zmazať? Jednoducho zoberiete gumu a vygumujete záznam o dokumente v „indexovom“ papieriku. To sa vlastne stane, ak dáte počítaču príkaz Vysypať kôš . Podstatné je uvedomiť si, že to nijako neovplyvní obsah šuflíka. Ten ostáva zaplnený pôvodným dokumentom, až do okamihu, kým doňho nepotrebujete vložiť nejaký iný dokument. Vtedy (s použitím indexu) zistíte, ktorý šuflík je prázdny a jeho obsah nahradíte pôvodným obsahom. Dokument ostáva na disku, až kým jeho fyzické miesto nenahradí iný dokumen t.

Samozrejme, túto „vlastnosť“ diskového systému nevyužije hocikto a ak máte vo firme menej technicky zdatných používateľov, zmazanie súboru je dostačujúce. V inom prípade je dôležité nahradiť súbor niečim iným. Na to slúžia programy, ktoré fyzicky prepisujú danú oblasť disku. Môžete ich nájsť na vašom obľúbenom downloadovacom serveri; proces „bezpečného mazania“ sa nazýva po anglicky „file wiping“. Jeden takýto program nájdete napr. na adrese http://www.jetico.com/index.htm#/bcwipe.htm , kde je zdarma na vyskúšanie. Zoznam čerstvých liniek na programy tohto typu sa nachádza aj na stránke k tejto knihe. Dôležitou informáciou však je, že nestačí dáta prepísať inými dátami, aj keď toto postačí pre takmer všetky softvérové prostriedky na obnovu dát. Akonáhle je však disk v laboratóriu, je možné aj súbor prepísaný nulami obnoviť.

Toto však stále ešte nie je všetko. Určite ste si všimli, že keď píšete v niektorom textovom editore (Microsoft Word, VIM, ...) a nič iné nerobíte, sem-tam blikne svetielko oznamujúce aktivitu na pevnom disku. Systém samozrejme robí nejaké veci aj keď sa zdá, že by nič robiť nemal (usporadúva virtuálnu pamäť, nepotrebné dáta z pamäte ukladá na disk, potrebné zase vyťahuje a pod.). Väčšinou však toto „blikanie“ znamená, že si textový editor ukladá tzv. záložný súbor. Ak ste robili s počítačmi, ktoré mali staršie softvérové vybavenie, pravdepodobne sa vám stalo, že „vypadla elektrika“ a stratili ste celý dokument, ktorý ste mali rozpracovaný. Murphyho zákony platia aj pre počítače (dokonca existujú celé zbierky Murphyho počítačových zákonov). Po takejto skúsenosti väčšina používateľov drží prst na funkčnej klávese, ktorá zabezpečuje ukladanie alebo do nej periodicky udiera, aby v prípade výpadku prúdu alebo inej chyby bola strata práce minimálna.

Novšie textové procesory [2] sú „rozumnejšie“ v tom, že vašu prácu priebežne ukladajú do tzv. záložných súborov. Samozrejme, tieto sa po úspešnom uložení dokumentu a opustení textového procesora vymažú. Ale ako? Predsa našim známym spôsobom, ktorý nič nezmaže – iba to neukazuje. V závislosti od textového editora je tieto dáta možné na disku aj nájsť (keď vypadne prúd, väčšina textových editorov tento súbor automaticky nájde a použije, nie vždy sa to však podarí). Najjednoduchší spôsob, ako takýto súbor nájsť je otvoriť editor diskov, ktorý skúma fyzickú štruktúru (na rozdiel od logickej štruktúry, ktorú vám väčšinou ukazuje váš operačný systém). Tento spôsob čítania dát z disku by som však menej skúseným používateľom neradil skúšať, pretože takýto editor môže údaje aj meniť a tým poškodiť logickú štruktúru disku (čo môže spôsobiť, že disk sa stane pre váš operačný systém neprečítateľným).

Ako sa však zbaviť takéhoto súboru, ktorý zmizne skôr, než sa ho môžete razantne a bezpečne zbaviť prepísaním? Odpoveď je jednoduchá – niektoré wipeovacie programy (vrátane toho, ktorý som vám odporučil) dokáže premazať aj prázdne miesto na disku. V našom príklade so stolom by to znamenalo, že by sme prechádzali podľa zoznamu dokumentov zásuvky, nechali tam len spomenuté dokumenty a všetko ostatné by sme nahradili vzduchom (alebo prázdnymi dokumentmi).

Ešte azda treba poznamenať, že to isté ako o diskoch platí aj o disketách. Business software alliance (BSA) a firmy vyrábajúce proprietárny softvér často zneužívajú túto vlastnosť tým, že zisťujú, či sa na médiách niekedy nenachádzal nelegálny softvér. Samozrejme vlastniť zmazaný súbor nie je nelegálne (mohli ste ten disk kúpiť), ale tento fakt je často zámienkou na to, aby sa na vás „lepšie pozreli“ [3].

Mnohí používatelia, v prípade, že chcú niečo bezpečne zmazať, používajú tzv. formátovanie. Je dôležité poznamenať, že väčšina formátovacích programov tiež fyzicky neprepisuje všetky oblasti disku, a preto jediným naozaj spoľahlivým riešením je prepísanie daného súboru alebo oblasti na disku inými dátami. Na túto situáciu je dôležité myslieť aj v prípade, keď chcete predať používaný počítač. Našťastie existuje jednoduché a rýchle riešenie, ktoré premaže celý disk aj s operačným systémom – DBAN ( http://www.dban.org/ ). Tento program sa nainštaluje na USB kľúč alebo napáli na CD a systém sa potom naštartuje z neho. Tento program vymaže všetky disky pripojené k počítaču, treba si preto dávať pozor: program maže celý disk, nie je možné vybrať len zoznam súborov.

Existuje však aj iná možnosť ako bezpečné mazanie – ukladanie dát na šifrovaný disk. Jednoduché a efektívne riešenie pre väčšinu rozšírených operačných systémov predstavuje program VeraCrypt ( http://www.VeraCrypt.org/ ). Program dokonca umožňuje šifrovať aj disk, z ktorého bootuje systém Windows – teda umožňuje zašifrovať celý disk. Pri zapnutí počítača od vás bude požadovať heslo. Je možné ale vytvoriť aj tzv. virtuálny šifrovaný disk, ktorý bude na fyzickom disku reprezentovaný jedným veľkým súborom. Po zadaní hesla sa tento súbor „pripojí“ ako nové diskové zariadenie, s ktorým je možné normálne pracovať. Taktiež je možné ho kedykoľvek odpojiť. Tento postup odporúčam zvlášť pre prenosné zariadenia (USB kľúč), ktorý je možné aj nechtiac stratiť. Na takéto zariadenie je potom dobré nahrať inštalačný program VeraCrypt (aby boli dáta prístupné zovšadial, kde to používateľ potrebuje) a zvyšok diskoého priestoru budú predstavovať zašifrované dáta.

Naposledy otvorené dokumenty

Počítač je tu na to, aby nám uľahčil prácu. Mal by byť pre nás čo najpohodlnejším nástrojom na vytváranie dokumentov, vedecké výpočty, hranie sa, prehliadanie Internetu a pod. Zjednodušenie práce sa však mnohokrát premieta aj do oblastí súvisiacich s ochranou nášho súkromia. Všimnime si napríklad úplne bežnú vec – otváranie dokumentov. Pri otvorení dokumentov sa nám počítač snaží uľahčiť prácu tým, že si kdesi zapamätá fakt, že sme daný dokument už otvorili. Ak pracujeme pár týždňov na jednej práci, stačí otvoriť program, v ktorom dokument editujeme (napríklad nejaký textový procesor) a v menu Súbor sa nachádzajú (väčšinou) štyri naposledy otvorené dokumenty. V systéme Microsoft Windows, prípadne v prostrediach ako napr. KDE alebo Mac OS X, aj pri otvorení hlavnej ponuky (vo Windowse pod tlačítkom Štart), nájdeme ponuku Dokumenty, kde sa nám zbierajú naposledy otvorené dokumenty zo všetkých programov.

Samozrejme, je to veľmi pekná a vhodná pomôcka, akurát ak zdieľate jeden počítač s ostatnými používateľmi, nemusíte vždy chcieť, aby sa takéto stopy po vašej činnosti na počítači uchovávali. Veľmi jednoduchým spôsobom sa tieto dokumenty dajú vyčistiť. Pod Windowsami treba spustiť nastavenie hlavného panelu (Štart/Nastavenie/Hlavný panel a v záložke Programy v ponuke Štart zvoliť vyprázdnenie časti Dokumenty). V programe Microsoft Word je možné nastaviť počet zobrazených naposledy otvorených dokumentov (Nástroje/Možnosti, záložka Všeobecné). Ak chcete vyzerať „menej podozrivo“, môžete po vymazaní histórie naotvárať ľubovoľné dokumenty a zamaskovať tak samotný akt zmazania.

Podobne môžete pracovať aj s internetovým prehliadačom. Tam je potrebné zmazať tri veci – vyrovnávaciu pamäť (cache), históriu a tzv. cookies (o nich si povieme neskôr). Všetko sa to dá v nastavení programu Internet Explorer (v prípade, že ho používate, v iných programoch je to analogické). V záložke Navigácia je možné zmazať históriu, v záložke Upresnenie po kliknutí na nastavenie dočasných súborov je ich možné tiež vymazať. Cookies sa nachádzajú v adresári Windows\Cookies. Tam si ale dávajte pozor, pretože niektoré stránky vyžadujú konkrétne Cookie pre správnu prácu (alebo napríklad v Cookies sa držia informácie o vašom prihlasovacom mene, aby ste ho nemuseli znova vypĺňať). Preto je vhodné zmazať len Cookies zo servera, o návšteve ktorého by sa niekto iný nemal dozvedieť.

V adresári Windows je však viacero súborov, o ktorých by ste mali vedieť. Adresár Temporary Internet Files obsahuje odložené súbory z prehliadača Microsoft Internet Explorer. Adresár History obsahuje históriu, adresár Recent naposledy otvorené dokumenty, adresár Cache je vyrovnávacia pamäť (v podstate sa už nepoužíva, sem-tam tam nejaký program niečo odloží). V podadresári applog sa nachádzajú záznamy aplikácií, čo konkrétne tam nájdete, záleží od konkrétnej aplikácie. V prípade, že chcete zahladiť po sebe stopy, vymažte obsah týchto adresárov (presvedčte sa, či tam nie je nič dôležité a či mažete naozaj tieto adresáre, pretože v adresári Windows sa nachádzajú veľmi dôležité systémové súbory, bez ktorých by systém mohol prestať fungovať!).

Vo verziách Windowsov založených na NT technológií (NT 4.0, 2000, XP, Vista) sa po pravom kliknutí na My Computer (Tento počítač) dostanete cez tlačidlo Manage do programu Computer Management, kde sa nachádza záložka Event Viewer. Tam je možné prezrieť a vymazať systémový a aplikačný i bezpečnostný log.

V nových verziách OS Windows existuje ešte jednoduchšie riešenie – v prípade, že počítač zdieľate, vytvorte jednotlivým používateľom (osobám) osobné prístupové účty. A vždy, keď od počítača odchádzate, odhláste sa. Takto má každý používateľ osobitné súbory s históriou dokumentov, cache a podobne. Navyše, bez právomocí systémového administrátora vám systém nedovolí prehliadať súbory patriace inému používateľovi – samozrejme, skúsený používateľ po naštartovaní systému z CD alebo USB, prípadne vložení disku do iného počítača má ku všetkým podobným informáciám prístup aj bez právomocí administrátora.

Ukladanie hesiel

Heslá sú veľmi častou metódou autorizácie k rôznym službám. Sú s nimi rozličné problémy: voľba jednoducho uhádnuteľných hesiel, možnosť odchytenia, prípadne zistenia hesiel uložených na diskoch, voľba rovnakého hesla na rôzne služby atď. Je to však asi jedna z najpohodlnejších metód autentifikácie. Medzi bezpečnejšie obmeny patria jednorazové heslá (napr. keď vám banka vygeneruje sadu 50 hesiel a pri každej transakcii si pýta ďalšie v poradí. Keď vám začínajú heslá dochádzať, pošle vám ďalšie), prípadne autorizácia kľúčom (dostanete za úlohu digitálne podpísať nejaký autorizačný reťazec a napísať výsledok). Medzi pohodlné a bezpečné mechanizmy patrí autorizácia pomocou čipovej karty. Bežný používateľ sa však väčšinou stretne len s autorizáciou pomocou hesla. A tu prichádzajú spomínané problémy.

Dôležitá je kvalita hesla. Meno partnera alebo partnerky, krstné meno, prípadne niečo podobné, určite nie je vhodné heslo. Pekný postup na generovanie hesiel je vymyslenie nejakej jednoducho zapamätateľnej vety a použitie prvých písmen, možno doplnených o číslo.

Azda ešte dôležitejšie je mať sadu hesiel na rôzne účely. Je bláznovstvo mať rovnaké heslo na prístup k voľnej SMS bráne i k svojmu bankovému účtu. Heslo k SMS bráne vám môže (v prípade, že nie je šifrovaná) odchytiť ktokoľvek, takže bezpečnostné opatrenia banky sú v takomto prípade úplne zbytočné. Preto je vhodné mať bežnú sadu hesiel, ktoré používate, nie len jedno.

Medzi ďalšie dôležité upozornenie, ktoré robí problémy aj mne (a pri ktorom sa prejavuje nepohodlnosť systému hesiel oproti autorizácii kľúčom), patrí potreba meniť heslá dosť často. Pojem „dosť často“ závisí od toho, ako často dané heslo používate a aké je dôležité. Heslo na SMS bránu nebude treba asi meniť veľmi často, naproti tomu heslo k účtu by ste mali meniť častejšie.

Je tu však jedna vec, na ktorú väčšia ľudí až tak nemyslí. Totiž, mnoho hesiel sa ukladá priamo na disk buď v nezašifrovanej podobe alebo v nejakej ľahko dešifrovateľnej podobe. Niektoré prehliadače majú napríklad možnosť automaticky ukladať heslá písané do formulárov na stránkach. Rovnako niektoré servery to automaticky ukladajú do tzv. cookies. O mazaní cookies sme si hovorili v predchádzajúcej kapitole. Dopĺňanie hesiel do formulárov je možné vypnúť pri prvom použití vo vašom prehliadači, ak sa o počítač delíte s inými používateľmi alebo majú k nemu prístup. Moderné prehliadače (napr. Mozilla Firefox) vedia aj ukladané heslá šifrovať. Takýmto spôsobom je možné na každú stránku pristupovať pomocou rôzneho hesla a tieto mať uložené v prehliadači. V takom prípade odporúčam častú zálohu Mozilla profilu na externé médium.

Proprietárne formáty súborov
a ich problémy

Proprietárny formát súboru je formát, na ktorého použitie potrebujem proprietárny program. Takže pekne poporiadku: čo je to proprietárny program? Je to program s uzatvoreným kódom, ktorý mi nedáva isté práva. Väčšina ľudí zamieňa pojmy proprietárny a komerčný, pretože v 90 % prípadoch je komerčný program zároveň proprietárnym programom. Existuje však aj komerčný otvorený softvér (operačný systém Soalris, databáza MySQL, Red Hat Enterprise Linux, a pod.). Komerčný softvér je teda softvér, ktorý je vyrábaný alebo písaný kvôli zisku. Pri komerčnom otvorenom softvéri sú voľne prístupné zdrojové texty, pri proprietárnom komerčnom softvéri zdrojové texty prístupné nie sú. A dostávame sa k proprietárnym súborom. Je jasné, že najjednoduchší spôsob, ako otvoriť súbor je otvoriť ho v programe, v ktorom bol vytvorený. Napríklad ak napíšete list vo formáte programu Microsoft Word 2003, je jasné, že najlepšie bude ho otvoriť v tom istom programe. To však vyžaduje, aby prijímateľ dokumentu (ak je napr. posielaný elektronickou poštou alebo prenesený na nejakom médiu) mal zakúpenú licenciu na rovnaký program, ktorá môže stáť niekoľko tisíc korún.

Prečo by sme však mali používať takýto formát, keď existuje niekoľko štandardných formátov, ktoré dokážu prenášať rovnaké dáta (v tomto prípade text)? Štandardizovaný formát dát (ako napríklad HTML, ktorý spĺňa štandard W3C) je čitateľný vo všetkých programoch, ktoré daný štandard spĺňajú. Existujú aj otvorené formáty súborov, ktoré nie sú štandardizované (napríklad AbiWord), ktoré môže implementovať hocijaký softvér, ktorý prevezme časť kódu z daného textového procesora.

Medzi praktické problémy proprietárnych formátov patrí fakt, že nikdy neviete, čo je v takom súbore naozaj uložené. Formát toho súboru pozná len výrobca softvéru a keďže vám nedovolí nahliadnuť do špecifikácií a hlavne do zdrojových kódov svojho programu, nemôžete skutočne vedieť, čo konkrétne do súboru ukladá. V niektorých formátoch sú napríklad cesty k dôležitým súborom (chceli by ste napr., aby sa niekto dozvedel, že súbor, čo ste napísali, bol v skutočnosti v adresári Dokumenty/Dezinformačná kampaň?).

Ešte krajšie faux paux „vyrobila“ firma Alcatel. Jeden z ich produktov mal bezpečnostný problém (mimochodom bez problémov vyriešený). Vydali k nemu oznámenie vo formáte Microsoft Word a nevšimli si, že úplne nezmazali pripomienkovanie dokumentu. Takže v dokumente, po zvolení správnej položky z menu, ste videli revíziu a interné komentáre firmy. Garantujem vám, že táto firma už žiadne oznámenie v tomto formáte nevydá. Toto je aj jeden z dôvodov, prečo sa žiadny proprietárny formát nenachádza vo vyhláške Národného Bezpečnostného Úradu č. 542/2002, ktorá v prílohe 3 špecifikuje formáty súborov, ktoré je možné používať na elektronický podpis. Microsoft Word sa tam nenachádza, zato formáty RTF, HTML/XHTML alebo formát kancelárskeho balíka OpenOffice.org sa v tomto zozname nachádza. Dôvod je jednoduchý – musíte vedieť, čo podpisujete a pri proprietárnom formáte to nie len že neviete, ale nemáte to ako zistiť.

Práve kvôli štandardizácii formátov dokumentov konzorcium popredných IT firiem vymyslelo sadu štandardov Open Document Format (ODF), ktoré popisujú formáty súborov pre textové dokumenty, tabuľky, prezentácie a pod. Dokážu s nimi pracovať mnohé kancelárske balíky, vrátane OpenOffice.org (kancelársky balík dostupný v slovenčine a zdarma), Koffice, AbiWord a pod. Kancelársky balík Microsoft Office s týmito súbormi vie pracovať až po nainštalovaní zásuvného modulu Sun ODF Plugin for MS Office ( http://www.sun.com/software/star/odf_plugin/ ). Spoločnosť Microsoft už prisľúbila podporu ODF v najbližšej verzii kancelárskeho balíka Microsoft Office, takže je možné, že v čase čítania týchto riadkov už bude podpora bez nutnosti inštalovať externé balíky. Rád by som ešte pripomenul, že štátne organizácie musia podľa platných vyhlášok vedieť tento druh súborov prijímať a spracovávať, takže ich môžete používať aj pri komunikácii so štátnymi orgánmi.

Azda najzávažnejší problém proprietárnych – ale aj niektorých otvorených – formátov súborov je problém so skriptami a makrami. Mnohé formáty majú na seba nabalené skriptovacie funkcie, ktoré sa stretávajú s veľkou obľubou u tvorcov vírusov, červíkov, trójskych koňov a  narušiteľov súkromia. Prečo by ste mali kvôli pár riadkom textu otvárať niečo, v čom môže byť vírus? A preto na texty a tabuľky prosím používajte HTML [5]. Je to predsa také jednoduché – v textovom editore alebo tabuľkovom kalkulátore použijete z menu Súbor možnosť Uložiť ako HTML, prípadne Uložiť ako a ako formát vyberiete HTML (alebo iný otvorený formát – čistý text, XML a pod.). Uistite sa, že príjemca bude vedieť daný formát prečítať.

Stačí sa naučiť správnu kultúru výmeny dokumentov – používať otvorené a štandardné formáty. Zlepšíte si tak súkromie (je všeobecne známe, čo sa ukladá do otvorených formátov), svoju vlastnú bezpečnosť (nestanete sa tak ľahko cieľom útoku nového vírusu) a podporíte základnú myšlienku súčasnej informačnej spoločnosti – interoperabilita a kompatibilita formátov informácií. To stojí za to, či nie?

Šifrovanie súborov

„Počítač je úžasne rýchly, presný a hlúpy. Človek je neuveriteľne pomalý, nepresný a múdry. Spolu majú obrovskú silu, akú nie je možné vyčísliť.“ Leo Cherne

Niekedy je podstatné súbor zašifrovať tak, aby sa k nemu nemohol dostať niekto nepovolaný. Je treba poznamenať, že každý, kto má fyzický prístup k vášmu počítaču môže za istých okolností súbor dešifrovať. Nepomôže vám ani tá najlepšia ochrana, ak vám niekto do počítača nainštaluje program, ktorý odchytáva stlačené klávesy (vrátane vášho hesla). V takýchto prípadoch je najlepšie štartovať systém z CD, ktoré si nosíte so sebou, ale to je mimo rámec tejto knižky. Šifrovanie je však v mnohých prípadoch veľmi dôležité. Okrem klasického prípadu: „Nechcem aby syn (rodičia) videli moje dokumenty“ to môže byť povedzme aj prípad, že chcete niekomu niečo poslať po tretej osobe a nechcete, aby to mohla prečítať. Našťastie je možné jednoducho zašifrované súbory napáliť na CD a poslať. Šifrovanie rozdeľujeme na šifrovanie pomocou kľúča a kľúčového páru. Kryptografia pomocou kľúčového páru má však význam hlavne pri komunikácii cez Internet, preto sa jej budeme venovať v kapitole o e-mailoch.

Symetrické šifrovanie alebo šifrovanie pomocou tajného kľúča je azda najrozšírenejší spôsob šifrovania. Na zašifrovanie aj na dešifrovanie potrebujete poznať kľúč. Existuje viacero šifier, o niektorých si niečo povieme.

         Cézarova šifra  alebo alfabetická transpozícia je jednoduchá šifra, ktorú si môžete vyskúšať aj na papieri. Jedná sa o znakový posun. Dajme tomu, že kľúč je číslo 3. Potom každé písmeno v abecede posunieme o   3 čísla dopredu. Keď používame klasickú anglickú abecedu (ABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZ), tak text: „AHOJ ZAJAC“ bude po zašifrovaní vyzerať takto: „DKRM CDMDF“. Písmená z konca abecedy presúvame na začiatok. Dešifrovanie je jednoduché, stačí tieto písmená posunúť naspäť o 3 znaky. Samozrejme, toto je veľmi slabá šifra, stačí vyskúšať niekoľko kľúčov. Môžeme si to jednoducho precvičiť, skúste dešifrovať tento text: „EZEZ MZWZ WLSVP YLCZKOTPW ZO OLWDTNS DTQTPC VEZCP MFOF YLDWPOZGLE“. [6]

         Jednorazový blok (One Time Pad), známa tiež ako Vernamova šifra je len miernou modifikáciou tejto šifry. Táto modifikácia však robí túto šifru za istých podmienok [7] neprelomiteľnou (dá sa to matematicky dokázať). Tiež si ju môžete vyskúšať na papieri, rozdiel je len v tom, že každé písmenko má iný kľúč a správa je teda rovnako dlhá ako kľúč. Takto by ste napríklad mohli rozdeliť správu na dve CD – jedno CD by obsahovalo zašifrovanú správu a druhé kľúč. Samozrejme, existujú aj jednoduchšie riešenia a to sú šifry, ktoré sa v súčasnosti používajú.

         Data Encryption Standard  (DES) je šifra vymyslená pre potreby štátnej správy v USA. V súčasnosti je známy prakticky realizovateľný útok a predpokladá sa, že jej tvorcovia naschvál znížili silu tejto šifry, aby špionážne agentúry mohli dešifrovať správy, ktoré boli týmto algoritmom šifrované. Ak máte nachystaný papier, sklamem vás, táto šifra je už o niečo zložitejšia. V súčasnosti sa nepovažuje za úplne bezpečnú a neodporúča sa ňou nič kritické šifrovať (na menej kritické dáta je dostačujúca, stroj na zlomenie DES stojí približne milión dolárov, ak máte dáta, ktoré majú nižšiu cenu, kľudne ju použite).

         Ostatné silné šifry, ktoré sa v súčasnosti používajú sú TripleDES (alebo 3DES), čo je trošku silnejšia modifikácia DES-u a považuje sa za pomerne bezpečnú, aj keď je trošku pomalá. V súčasnosti asi najpoužívanejšie šifry sú Blowfish, Twofish, AES (vychádzajúci zo šifry Rijndael) a CAST-128. V súčasnej dobe je asi najlepšou voľbou šifra AES, ktorá je preverená kryptológmi z celého sveta.

Nech už si vyberiete ktorúkoľvek zo spomínaných šifier, treba si uvedomiť, že používať silnú šifru nie je jediná vec, ktorú treba pri zabezpečovaní brať do úvahy. Jednak je dôležité používať zložité heslo (meno vášho kocúra nie je dostačujúce, iba ak by sa volal „jX7z]{!/lkoZZ12“). Podstatné je tiež, aby počítač, do ktorého zadávate heslo bol „čistý“ (teda nebol tam nainštalovaný odpočúvací softvér). Ako šifrovací softvér vám môžem odporučiť už spomínaný VeraCrypt na celé disky, prípadne GPG4Win ( http://www.gpg4win.org/ ). Pod GNU/Linuxom alebo podobnými systémami máte samozrejme ďaleko širšie možnosti, ale možnosť použiť GNU Privacy Guard (GPG) zostáva.

Výhoda GPG4Win pod OS Windows je, že je to jednoduché a prítulné – pravým tlačidlom kliknete na súbor, zvolíte položku GPG, zadáte heslo a zašifrujete ho.

Monitor – vesmírna brána medzi vami
a vaším počítačom

Monitor môže byť skutočne vesmírna brána ako vystrihnutá z filmu Stargate. Nie, nehovorím o science-fiction, ale o realite. Za monitorom vášho počítača sa nachádza iný svet, ktorý je čudnou kombináciou vašich vlastných myšlienok a myšlienok miliónov ľudí z celého sveta. Monitor je bránou medzi vami a vaším počítačom, do ktorého si ukladáte svoje myšlienky, nápady, zmluvy, finančné výpočty, ľúbostné listy, fotografie z dovolenky, hudbu a pod. V prípade, že ste pripojený na Internet, veľkosť tohto vesmíru rastie exponenciálnym radom a z každého bitu uloženého vo vašom počítači sa stane podmorský kábel alebo WWW server a znásobí sa. Monitor je vesmírnou bránou medzi človekom a informačným svetom – vnútorným aj vonkajším.

Okrem toho, že by vám monitor mal poskytovať pohodlie – mal by mať dosť veľké rozlíšenie, aby ste na svoju pracovnú plochu vpratali všetko, čo potrebujete – mal by tiež poskytovať ochranu pre vaše oči. A hlavne, mal by poskytovať ochranu vašich údajov.

Začneme fyzickým umiestnením monitora – váš pracovný stôl by mal byť oproti dverám tak, aby ste videli na prichádzajúcich, keď sedíte za stolom. Monitor by mal byť samozrejme otočený k vám. Prichádzajúci návštevníci teda nevidia, čo je na monitore a tiež nevidia, čo píšete. Z praktických dôvodov, ak je za vami okno, odporúčam žalúzie alebo záves (nielen kvôli ďalekohľadom, ale hlavne kvôli odrazu svetla od monitora). Opačný spôsob umiestnenia nábytku je veľmi nepríjemný (teda dvere za vami). Ktokoľvek vám kedykoľvek môže pozrieť na monitor. Nemusíte robiť nič nekalé alebo nepríjemné – naopak, táto knižka je od začiatku určená pre slušných ľudí. Otázkou je, čo nekalé a nepríjemné môžu spraviť tí „nevítaní návštevníci“. Iste vám párkrát poskočilo srdce, keď niekto takýto prišiel a otvoril dvere.

Ďalším možným spôsobom ochrany pred tým, aby sa vám niekto pozeral na monitor je špeciálny filter. Určite ste si všimli, že napríklad v banke sa nemôžete pozerať na monitor úradníčky, ak sa nepozeráte pod správnym uhlom. Takýto filter okrem toho zlepšuje vlastnosti obrazu a chráni oči, aj keď v súčasnosti už vyžarovanie monitorov (obzvlášť na báze technológie LCD) je pre oči oveľa menej nebezpečné ako tomu bývalo v časoch, kedy sa filtre na monitory používali bežne.

Monitor má však ešte jednu dôležitú vlastnosť a tou je vyžarovanie. Môžete mať totiž geniálne zabezpečený počítač s využitím kryptografie všade, kde je to len možné, odpojený od Internetu, stále je tu monitor a z neho sa dajú údaje čítať, dokonca aj keď nie je okrem vás nikto v miestnosti. Problémom monitora je vyžarovanie, ktoré sa dá odchytiť zo vzdialenosti niekoľko sto metrov. Dokonca aj z tejto vzdialenosti sa dá obraz pomerne presne zreprodukovať. Nie, nejdem vám navrhnúť elektronické tienenie miestnosti pre väčšinu z nás je to pomerne drahé riešenie. Chcel som len, aby ste vedeli, že také niečo je možné. Dokonca existujú firmy, ktoré takéto zariadenia vyrábajú, takže skutočne existuje taká možnosť. Je možné zreprodukovať aj hlas v miestnosti pomocou laserového odchytávania vibrácií okna. Platí tu však staré dobré pravidlo – používajte také bezpečnostné prostriedky, za prelomenie ktorých útočník zaplatí vyššiu sumu ako je hodnota, ktorú prelomením získa. Nikto si nebude kupovať zariadenie za niekoľko stotisíc dolárov len preto, aby si prečítal vašu elektronickú poštu... teda ak nie ste práve popredný politický predstaviteľ alebo nevlastníte veľkú úspešnú firmu.

Elektrické tienenie miestnosti nie je rozhodne jediný spôsob ochrany. V programe PGP pre systém Windows existujú napríklad fonty (písma), ktoré vzdialené čítanie signálu z monitora takmer znemožňujú. Dôležité dokumenty si môžete nechať zobrazovať práve týmto písmom. Sú aj firmy, ktoré vyrábajú celé sady takýchto písiem.

Klávesnica

Klávesnica je celkom dômyselný vynález, ktorý uľahčuje komunikáciu s počítačom. Býva preferovaná pred (zatiaľ nie dobre vyvinutou) hlasovou komunikáciou s počítačom a spolu s myšou je zatiaľ asi najvhodnejším nástrojom, ktorým sa dá ovládať počítač.

Toto zariadenie stihla prvá tvrdšia skúška koncom minulého storočia, keď sa zistilo, že časté písanie na klávesnici vážne poškodzuje zápästia rúk. Popri tradičných klávesniciach sa začali vyrábať aj tzv. ergonomické klávesnice, ktoré sú tvarom prispôsobené prirodzenej polohe rúk a preto by takéto bolesti a dlhodobé problémy spôsobovať nemali. Prišlo sa ešte na ďalšie riešenie, ktorým bola gélová podložka pred klávesnicu a myš, ktorá zdvihla zápästia rúk a tak uľahčila písanie. Takáto podložka tiež čiastočne odstraňuje zdroj niektorých bolestí.

S postupným prispôsobovaním klávesníc ľuďom sa čoraz častejšie stretávame s tým, ako sa ľudia prispôsobujú klávesniciam. Súťaže v rýchlostnom písaní existovali azda od vynálezu písacieho stroja. Podľa môjho osobného názoru je najlepším kurzom rýchlopísania prax. Sám som nikdy nenavštevoval kurz písania „všetkými desiatimi“, akurát som si jedného dňa uvedomil, že všetkých desať prstov používam pri písaní úplne prirodzene. Väčšinu ľudí totiž vyrušuje, že sa musí pri písaní sústrediť na samotný akt písania – hľadať písmenká, rozmýšľať, ako sa maže slovo a pod. Je to však podobné ako pri riadení auta – časom sa naučíte nesústrediť sa na volant, rýchlostnú páku, brzdu, spojku a plynový pedál, ale na cestu – rovnako je to aj s počítačom, za chvíľu začnete s počítačom komunikovať, bez toho, aby vám napadlo, že sa tak deje pomocou dômyselného elektronického zariadenia s názvom klávesnica.

Kurz rýchlopísania však nemusí byť vždy na škodu. Niektoré sekvencie znakov je obzvlášť potrebné písať rýchlo a „všetkými desiatimi“. Jedná sa napríklad o prístupové heslá, ktoré by ste nemali jednoducho prezradiť tak, že jednotlivé písmenká hľadáte. Preto je vhodné si písanie prístupového hesla dopredu natrénovať. Heslo je vhodné zvoliť si tak, aby sa čo najjednoduchšie písalo a aby sa čo najzložitejšie odpozorovalo. Vhodné je napríklad, aby pri písaní boli zamestnané obidve ruky a primerane sa prestriedavali. Zvedavé oči budú ťažšie hľadať písmená, ktoré ste napísali, ak je každé z inej strany klávesnice a zároveň si v rýchlosti váš spoločník nebude vedieť uvedomiť, ktorú klávesu ste stlačili ako prvú. Z obrazovky votrelec heslo neodčíta – znaky sú tam nahradzované napr. hviezdičkami.

Zvedavé oči však nie sú jedinou hrozbou. Keď som navštevoval základnú školu a navštevoval som Školské výpočtové stredisko v Banskej Bystrici, boli v obľube programy, ktoré zaznamenávali každú stlačenú klávesu do súboru. Raz za deň si ich majiteľ prišiel pozbierať nové heslá a získal tak prístup k mailovým schránkam iných študentov (alebo aj profesorov). Preto je dôležité uvedomiť si, že nie každý počítač je „bezpečný“ a netreba sa spoliehať na internetové kaviarne.

So zaujímavým riešením prišiel istý člen konferencie bugtraq. Súviselo s tým, že majiteľ účtu na serverovskej mašine bude mať pri sebe svoj mobilný telefón. V prípade, že sa prihlasuje z neznámeho počítača (teda mimo jeho domáceho počítača a firemnej siete), pri pokuse o prihlásenie dostane krátkou textovou správou na svoj mobilný telefón dočasné heslo, ktoré použije pre prístup. Heslo platí iba raz, takže v prípade, že si niekto zvedavý pozrie záznam takéhoto odchytávača kláves, bude mu už tou dobou odchytené heslo nanič. (To však nezabráni tomu, aby si neprečítal elektronickú poštu alebo dokument, ktorý klávesnicou napíšete). Takýto spôsob dodatočnej autorizácie u nás zaviedli aj niektoré banky.

Internet

Internet je niečo neopísateľné, je to zázrak dnešnej doby, aj keď si to mnohí neuvedomujeme. Je to prostriedok, ktorý umožňuje našim myšlienkam cestovať najvyššou dosiahnuteľnou rýchlosťou – rýchlosťou svetla. Umožňuje nám komunikovať, nech sme kdekoľvek, mať prístup k informáciám a k zábave, akú potebujeme. Internet je však čosi viac. Je to miesto, kde mnohí z nás trávia množstvo času. Pre mnohých z nás je to aj naše pracovisko. Zhodou okolností nepíšem túto časť knižky doma. Píšem ju cez Internet, z počítača úplne niekde inde. V skutočnosti však sedím za mojím počítačom. Je na konci dlhej spleti mikrovlnných vzdušných spojov a podzemných káblov. Každé stlačené písmenko vyvolá bliknutie svetla, prenos jemného elektrického signálu alebo malej rádiovej vlny. Mnoho súčasných spisovateľov sa už snažilo vyjadriť, ako Internet vyzerá z pohľadu balíka informácií. A v tom je práve tá krása.

Poriadok na Internete

Internet bol vždy veľmi zvláštnou sociologickou štruktúrou. V počiatkoch budovania, keď existoval prevažne na akademickej pôde, sa používal ako komunikačný nástroj. Profesor umelej inteligencie na jednej univerzite mohol komunikovať so svojimi študentami a kolegami z iných univerzít. Pomerne časté bolo aj prihlasovanie sa na iné počítače a využívanie ich zdrojov – používateľ sedel za svojím terminálom a pristupoval na superpočítač v úplne inom výskumnom centre tak, ako keby sedel za jeho vlastnou klávesnicou a pozeral sa na jeho vlastný monitor. Takto mohlo súčasne pracovať niekoľko ľudí naraz. Sieť bola používaná takmer výlučne na výskum. Neskôr sa zistilo, že je veľmi účinné zakladať diskusné skupiny. Neskôr sa pridali služby ako prenos súborov, prípadne získavanie informácií pomocou služby Gopher. Vtedy existovali rôzne služby, na ktoré si dnes už azda nikto nespomenie, napr. Archie (alebo u nás rozšírený Parker) na vyhľadávanie súborov v archívoch, Veronica, WAIS a pod. V Švajčiarskom CERNe Tim Bernes-Lee vyvinul nástroj na publikovanie hypertextových informácii cez Internet. Z jedného dokumentu sa dalo jednoduchým kliknutím prejsť k dokumentu inému, možno na úplne inom počítači. Takéto vyhľadávanie informácií sa stalo efektívne – nečudo, veď službu, ktorú pán Bernes-Lee vymyslel, nazval World Wide Web alebo skrátene WWW – je to (po elektronickej pošte) druhá najpopulárnejšia služba na Internete.

Aj keď vývoj Internetu bol financovaný prevažne z vojenských zdrojov (nadácie ARPA, neskôr zvanej DARPA – Defence Advanced Research Project Agency), pri jeho vývoji sa dbalo hlavne na jednu vec – aby neexistovalo žiadne centrálne miesto. Vláda USA sa obávala jadrovej vojny s krajinami východného bloku a preto sa snažila postaviť komunikačnú infraštruktúru, ktorá by po výpadku ktorejkoľvek časti automaticky použila inú cestu na doručenie informácií bez akéhokoľvek ohrozenia prevádzky (samozrejme okrem zničenej oblasti).

Vtedy sa však nedbalo na samotnú bezpečnosť jednotlivých služieb, preto keby ste posadili dnešného internetového odborníka za vtedajšiu sieť, bez problémov by sa pravdepodobne „nabúral“ do väčšiny počítačov na vtedajšej sieti. Zrod Internetu bol v rukách akademikov, ktorí boli spočiatku úplne nadšení novými možnosťami, ktoré im Internet priniesol a vôbec sa nestarali o bezpečnosť. A nielen že sa o ňu nestarali, nikoho by ani nenapadlo, že sa ktokoľvek niečo tak krásne a užitočné pokúsi zneužiť alebo poškodiť.

Z tejto doby sme okrem naozaj geniálne navrhnutej architektúry Internetu zdedili pár viac či menej nepríjemných vecí, ktoré sa týkajú bezpečnosti. Azda najväčším problémom je postupné vyčerpávanie adresného priestoru. Ako si povieme aj neskôr, každý počítač na Internete má jednoznačnú adresu, pomocou ktorej je identifikovateľný (až na niektore výnimky, ktorými sa zaoberať nebudeme). V dobe navrhovania internetu a jeho adresácie však nikto nemyslel na to, že niekedy bude mať toľko ľudí prístup na Internet (a teda bude potrebovať IP adresu). V tej dobe dokonca nikto neriešil veci ako odpočúvanie, prípadne aktívnu zmenu dát, ktoré internetom prechádzajú. Medzi klasicky známe dôsledky pradávneho návrhu Internetu patrí aj to, že je možné poslať elektronickú poštu s cudzou adresou. Nechcem však očierňovať navrhovateľov Internetu, ten návrh bol na vtedajšie pomery tak geniálny, ako keby Newton vo svojej dobe objavil teóriu relativity. Drobné veci, ktoré dolaďujú iné fyzikálne teórie neodhadol, ale autori pôvodných protokolov spravili skutočne kus práce.

Problém s celou bezpečnosťou a súkromím na Internete nastal v dobe, keď sa Internet začal stávať masmédiom. Kde sú médiá, tam sú obrovské peniaze, pretože kontrolovanie tokov informácií prináša obrovskú moc. A kde sú peniaze, tam sú aj vedľajšie záujmy. Internet v minulosti fungoval na princípe samoregulujúcich mechanizmov, pričom svojim spôsobom bol dokonalým príkladom fungujúcej anarchie. Akýsi „internetový boh“ (jeho tvorcovia ako napr. Vinton Cerf, Jonatan Postel a množstvo ďalších ľudí) vymyslel pre Internet prírodné zákony – ako sa presúvajú informácie, ako sa s nimi manipuluje, ako vyzerajú informácie, ktoré popisujú druh informácie (keď počítaču príde cez kábel sled núl a jednotiek, normálne nevie rozlíšiť, či sa jedná o videozáznam alebo prichádzajúci e-mail. Preto zopár tých núl a jednotiek pred samotnou informáciou ju musí popísať – toto je samozrejme radikálne zjednodušený pohľad).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V sieti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.