C. J. Carver

Mrazivé echo

Kalibr

COLD ECHO

Copyright © 2019 CJ Carver

Translation © Ivana Štěpánková, 2020

ISBN 978-80-242-6983-2

*Citaci z Bible uvádím podle ekumenického vydání z roku 1985 – pozn. překladatelky.

1

————

Před třiceti lety

Když oheň vzplanul, krčil se Harry na zemi ve stodole a holými koleny se tiskl k tvrdému a chladnému kameni. Odvedle slyšel krávy a cítil suché, zatuchlé seno z balíků vyskládaných vzadu za ním. Jakmile zahlédl tenký plamínek mihotající se ve sloupci kouře, slabě vyjekl.

„Pst,“ sykl Lucas. Lucasovi bylo devět, byl z nich tří nejstarší a přidržoval lupu nad hnízdem ze slámy a prachu.

„Rozfoukej to!“ vybízel ho Guy. „Než to uhasne.“

„Sklapni, debile!“

Harry pohlédl na Guye, ale Guy upřeně sledoval misku se slámou. Uši mu začínaly růžovět. Na Harryho se nepodíval. Harry tipoval, že Guy nechce žádnou další slovní roztržku.

Nebuď celej život slaboch, prohlásil předtím Lucas, kterej se motá kolem Harryho jako ňáký štěně.

Pozdvihl si nádobu se slámou k obličeji a jemně zafoukal. Guy a Harry ho fascinovaně sledovali. Kouř postupně houstl a po pár vteřinách vyšlehl plamen.

„Jupí!“ máchl Guy pěstí do vzduchu.

„Ještě něco na přiložení,“ zavelel Lucas.

Guy a Harry strnule vyčkávali.

Pak se Lucas obrátil k Harrymu. Jeho oči měly pronikavě modrou barvu.

„Ty ne,“ prohlásil. Otočil hlavu ke Guyovi. „TY.“

Guy se odštrachal ke straně stodoly a popadl plnou hrst sena a prachu, ale když je zvedal, zmocnil se prachu vánek a foukl mu ho do obličeje. Guy zoufale mžikal slzícíma očima a cupital zpátky se senem. Lucas letmo pohlédl na Guyův úlovek a zpět na čmoudící hnízdo ve svých dlaních.

„Podrž to,“ podával Lucas hnízdo Harrymu.

Tomu se rozbušilo srdce. Natáhl ruce. Hnízdo bylo teplé, až mu dlaně mravenčily. Lucas si od Guye vyškubl pár stébel sena a zapíchl je do hnízda.

Plamen vyšlehl trošku výš. Teplo v hnízdě se proměnilo v žár.

„Je to horký,“ ozval se Harry.

„Vždyť je to oheň, ty pitomče. Jaký by to asi mělo bejt?“

„Ale tohle je fakt horký.“ Harryho hlas se zachvěl.

„Nejseš přece žádná padavka,“ zasyčel Lucas. „Jako třeba Guy. Takže pořádně drž.“

Lucas do hnízda ještě přiložil suché seno. Plamen sílil. Harry se kousl do rtu, protože cítil, jak se mu začíná napínat kůže.

„Ať ti to nespadne,“ varoval ho Lucas. „Vopovaž se!“

Další přiložení na oheň. Další potrava pro plameny.

Harryho oči začaly slzet a viděl rozmazaně. „Prosím. To fakt pálí…“

„Tak tu zatracenou věc polož,“ odsekl Lucas. „Ale dávej sakra pozor!“

V okamžiku, kdy položil hořící hnízdo na zem, odtrhl Harry ruce pryč. Zarudlá kůže ho bodala a pulzovalo mu v ní, ale nebrečel. To mělo přijít později.

Guy a Harry si přidřepli vedle Lucase, který opatrně přikládal další kousky. Brzy měli miniaturní oheň, vydatné malé plameny, na které se Lucas zazubil. Harry, i přes své obavy – jeho rodiče ho totiž urputně nabádali, aby si nehrál se sirkami a už vůbec ne s ohněm –, se také usmál.

„Kdo vzal burgery?“ zeptal se Lucas.

Guy vypadal celý paf. „Já nevěděl, že jsme měli –“

„Jen vtipkuju, ty hňupe.“

Guy sklonil hlavu a zrudl.

„Burger by bodnul,“ zastal se Harry Guye. „Nebo třeba klobásky.“

Lucas zpražil Harryho pohledem, ale pak se nechal obměkčit. „Ale jo. Něco jsme si přinýst měli. Mám hlad.“

„Já hlady přímo umírám,“ pronesl Guy.

„Já taky,“ přidal se Harry.

„Tak půjdem k nám,“ řekl Lucas. „Je tam toho spousta ze včerejška a můžem to sníst.“

Lucasovi rodiče v neděli pořádali benefiční akci pro nějaké zelené aktivisty – byli posedlí právy zvířat, globálním oteplováním a záchranou planety – a Lucasova maminka, jako obvykle, připravila předimenzované pohoštění.

„Zbyly nějaký čokoládový brownies?“ zeptal se Guy plný naděje. „A co ty košíčky? Ty byly fakt skvělý.“

„Je tam všeho fůra.“

„Tvoje máma je nejlepší!“ rozplýval se Guy. Jeho máma servírovala ukrutně zdravou stravu, podle všeho v přesvědčení, že čokoláda a cukr a veškeré bílé sacharidy pocházejí od ďábla. Harry si vzpomněl, jak u nich dostal misku kašovité čočky s přimíchaným špenátem, po čemž následoval bezlepkový dezert, který se scvrkl v kouli tak tvrdou a suchou, že by si s ní mohli venku kopat.

Netřeba dodávat, že nebylo divu, že Guy loudil na Harrym a Lucasovi, kdykoliv mohl. I když na Harrym zas tolik ne, protože Harryho matka vyšilovala, když si vzal něco bez jejího vědomí. Lucasova máma nepoužívala žádný make-up a oblékala se jako hippie, ale dávala jim volnou ruku. Byla skvělá.

Všichni tři bydleli ve Westonu, na předměstí Bathu, o kterém Harryho máma prohlašovala, že „docela ujde“, ale jeho táta to tady měl rád, protože ho těšily procházky po kopcovitých pastvinách za jejich domem; v létě tam bylo plno pryskyřníků a stádo dobytka a v zimě jinovatkou pokryté kopečky a zmrzlý trus. Každý z kluků bydlel pár set metrů od obchodů, v moderním dvojdomku stejného typu a se stejným výhledem na Beckfordovu věž, ale tím veškerá podobnost končila.

Lucasův dům byl pestrobarevný a chaotický, se zvířecími chlupy ulpívajícími na prosezených pohovkách a sametových indických přehozech, s kvokáním slepic venku a pachem psů a sušených bylinek uvnitř. Harryho dům byl cítit po osvěžovači vzduchu. Každičké okno zdobily umělé květiny, na madle sporáku byly úhledně srovnané utěrky a každý povrch odekorovaný pečlivě rozprostřenými dečkami. Ve skrytu duše považoval Harry za nejlepší dům ten Guyův, byl to jakýsi kompromis mezi zbývajícími dvěma. Guyovi rodiče však neschvalovali tuhle partičku kluků a dávali přednost tomu, aby se Guy stýkal s dětmi z velkých domů v georgiánském stylu v ulici Weston Lane. Nechci být snob, zaslechl Harry jednou Guyovu matku, ale chci pro Guye něco lepšího. Harry je v pořádku, ale Lucas na něj má vážně špatný vliv. A což teprv Lucasovi rodiče? Škoda mluvit.

Guyova máma byla doktorkou v nemocnici Bath Royal United Hospital, stejně jako Harryho táta. Čas od času se stýkali, ale málokdy měli něco společného s rodiči Lucase, jehož maminka pracovala na půl úvazku v obchodě pro domácí mazlíčky a jeho táta v zahradnickém centru.

„Tak jdem.“ Lucas vrazil lupu zpátky Guyovi – byl to dárek, který Guyův otec dostal od nějakého kolegy z práce, a on mu ji čmajznul ze stolu. Guy lupu strčil do svého batohu. Lucas vstal a dupal na oheň, aby ho uhasil. Harry a Guy se k němu přidali.

Pak se Lucas zarazil a obrátil hlavu k vratům stodoly.

Harry a Guy se zarazili taky.

Zvuk motoru.

„Do prdele.“

Lucas se podíval na Harryho. Harry – se svírajícím se žaludkem – jeho pohled opětoval. Na farmě vůbec neměli co dělat. Měli si hrát u domu, ale jízda na kole pořád dokola po stejných ulicích i staré známé hřiště je brzy začaly nudit.

Farma Highfield pro ně byla zakázaná od chvíle, kdy omylem vypustili jarní telata a postarali se tak o improvizované nahánění dobytka, které zabralo skoro celé odpoledne. Kdyby na tohle přišli jejich rodiče, dostali by domácí vězení na celé léto.

Zvuk motoru se stále přibližoval a Harry si přál, aby býval neskočil Lucasovi na lep. Troufneš si? Proč jen byl tak hloupý. Teď si přál být doma. Kdekoliv, jen ne tady.

„Hněte sebou,“ zasyčel Lucas. Popošel k vratům stodoly. Nakoukl ven. „Vy dva jděte první. Dělejte! Ať nás nechytěj!“

2

————

Harry s Guyem utíkali k vratům a vyhlédli ven. Žádné auto Harry sice neviděl, ale zato slyšel, jak pneumatiky rachotí po hrbolaté cestě. Podle zvuku to vypadalo na land rover pana Evanse.

„Padejte!“ vystrčil je Lucas.

Harry vysprintoval z tmavého chládku stodoly do slunečního světla a hnal se přes dvůr do úkrytu u kůlny na traktor. Odtud mohli seběhnout po polní cestě zpátky do vesnice a nikdo nezjistí, že tady byli. Slyšel, jak se auto blíží. Guy utíkal za ním, sotva popadal dech.

Harry sebou smýkl za roh traktorové kůlny a připlácl se ke zdi. Guy udělal to samé. Motor se ozýval už opravdu blízko. Kde je Lucas? Pak ho uslyšeli. Letěl přes dvůr lehkými kroky. Najednou zavřískal klakson. Motor zrychlil, burácel. Adrenalin stoupal, Harry vyrazil vykouknout zpoza rohu kůlny.

Lucas pelášil jako ďas. Hrudník vystrčený, nohy kmitaly, chodidla se skoro nedotýkala země. Uměl běhat hodně rychle, ale s autem nemohl soupeřit ani on.

Land rover se přiřítil před Lucase a odřízl mu cestu.

Utíkej k bráně, pobízel ho Harry tiše. Za tebou.

Lucas se otočil k bráně.

Land rover zastavil tak prudce, až odlétaly kamínky.

Harrymu poskočil žaludek, když se otevřely dveře a pan Evans, vysoký, svalnatý muž s kudrnatými vlasy, vyskočil z auta a sprintoval za Lucasem.

Deset velkých kroků a už chlapce měl. Chňapnul po něm rukou a zamával s ním ve vzduchu, než ho zase postavil na zem.

„Proboha, Lucasi,“ spustil. „Co tady k sakru děláš?“

Lucas se pokusil vyprostit, ale pan Evans ho držel pevně.

„Co ten tvůj slib, že už sem nepolezeš?“

Lucas nakláněl hlavu ke straně, hrudník mu poskakoval nahoru dolů.

„Cos dělal ve stodole?“

Pokrčení ramen.

„Lucasi, nebudu se ptát dvakrát.“

„Hrál jsem si,“ zamumlal.

„Hrál si,“ zopakoval pan Evans.

„Už mě to u nás nebavilo. Je tam nuda.“

„A tady na farmě ne, tak tomu mám rozumět?“

Další pokrčení ramen. „Tak ňák.“

„Prokrista.“ Pan Evans nevěřícně kroutil hlavou. „Kdy už konečně pochopíš, že se máš držet pryč od mýho statku?“

Lucas se stále vyhýbal jeho pohledu.

„Já bych si tě na farmu jako pomocníka vzal, kdybys nebyl takovej budižkničemu. Ty seš městskej, tvůj táta taky, ani jeden z vás nemá o venkově ani páru, o tom, jak to tady chodí, natož o tom, jak tady hospodařit. A proto taky máš zákaz sem chodit.“

Lucas šoupal špičkou boty po zemi.

Pan Evans se rozhlížel ke stodole, potom kolem dvora. „Ostatní jsou tady taky? Guy a Harry?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lucas. „Jenom já.“

„Nelžeš náhodou, abys je kryl, co?“

„Ne. Šli na hřiště. Já to tam nesnáším.“

„Hádám, že je to pro tebe moc nudný.“

Ticho.

„K čertu.“ Pan Evans dál kroutil hlavou. „Takže asi pudem zavolat tvýmu tátovi.“

Nato sebou Lucas prudce škubl. „Je v práci. Nemůžete zavolat mámě?“

„Ne.“

Guy a Harry se na sebe podívali. Zatímco Lucasova hippie máma měla měkké srdce, jeho táta byl zcela opačného založení a bez rozpaků Lucase bil, když si myslel, že si to zaslouží.

Pan Evans pořád držel Lucase za paži a vedl ho k domu. Otevřel dveře a strčil ho dovnitř. Pak dveře zavřel. Všude byl klid a ticho, kromě švitoření vlaštovek.

„Co teď uděláme?“ zašeptal Guy.

Harry se kousal do rtu. „Asi počkáme.“

Chvilku postávali, a když se nic nedělo, usadili se na zem a zády se opřeli o zeď kůlny. Nemluvili, jen škubali nějakou trávu. Koncem srpna byla obloha vybledlá a zastřená, vzduch se měkce dotýkal holé kůže. Harry nemohl ani pomyslet na to, jak to Lucas od otce schytá. Dostane zaracha, to určitě, ale co ještě? Vyhrožoval, že Lucase pošle pryč, jestli bude dál zlobit, do nějakého výchovného zařízení pro problémové děti. Vážně by to udělal? Harry zvedl kamínek a hodil ho dolů po svahu. Zvedl další a zase hodil. Guy se k němu přidal. Házeli kamínky po mouchách posedávajících na kamenech. Harry neměl představu, kolik času uplynulo. Zvedl se větřík, zvířil prach u jejich bot a v tu chvíli ucítili oheň.

Vyskočili na nohy a mrkli ke stodole. Harrymu ztěžkl žaludek jako balvan.

Ze stodoly se valil dým. Ne v nějakých tenkých proužcích, ale už to byly pořádné černé chuchvalce, které se hrnuly skrz vrata a stáčely se přes střechu.

V hlavě mu zavřeštělo. Neudupali ten oheň pořádně.

Viděl, jak jasně červené plameny šlehají do výše jeho pasu. Guy zalapal do dechu. Harry cítil, jak se mu podlamují kolena.

„Krávy,“ hlesl Harry.

Ve stodole byly ustájeny tři krávy, aby na ně mohl pan Evans dávat pozor. Brzy se měly otelit.

Harry se na Guye ani nepodíval. Nezaváhal. Rozběhl se k domu, krávy bučely.

Byl na metry od statku, Guy hned za ním, když se dveře prudce otevřely a pan Evans vystřelil ven, s Lucasem v patách. Harry a Guy se k nim v běhu přidali, ale pan Evans se rychle otočil. „Lucasi!“ zaječel. „Zpátky do domu! Volej 999! Ať přijedou hasiči! A vy, kluci, jděte s ním!“

Lucas protestoval: „Ale já chci –“

„Padej!“

Lucas pádil do domu. Harry a Guy se řítili za ním.

Na stolku v předsíni stál těžký, staromódní černý telefon. Lucas zvedl sluchátko. Vytočil 999. Harry slyšel, že Lucas mluví, avšak slova pohltil hysterický řev krav.

„Budou tady za deset minut,“ vydechl Lucas. Vyběhl ven, Guy a Harry hned za ním. „Kde je pan Evans?“

Nikde ho neviděli.

„Musíme mu pomoct,“ rozhodl Lucas.

Rozeběhli se hledat kbelíky a vodovodní kohoutek. Zdálo se jim, že naplnit jednu nádobu trvá celou věčnost, a když pak chtěli kbelík vylít na oheň, nemohli se k němu moc přiblížit. Žár byl příliš velký.

Stodola vydala sténavý zvuk a potom se ozvalo zadunění a podél okapu vyšlehl plamen, jako když vypálí z pušky.

Guyovi se třásla pusa. Harrymu se udělalo nevolno.

V dálce uslyšeli sirénu.

A pak se zpoza kouře vypotácela hnědobílá kráva. Srst měla ožehnutou a kouřilo se z ní, oči vytřeštěné. Kašlala, jazyk jí povlával jako kousek syrových jater a na zádech měla krvavé pruhy.

Ozvala se další siréna.

„Kluci,“ vyhrkl Lucas, „měli byste se zdekovat.“

„Ale co ty?“ váhal Harry.

„Nikdo o vás neví. Myslí si, že jsem to jen já. Nedává smysl zatahovat do průšvihu všechny tři.“

„Ale co když -?“

„Ne, nikdo to nezjistí.“ Lucasův hlas zněl nekompromisně. „Když oba odpřisáhnete, že řeknete, že jste byli na hřišti.“

„Ale -“

„Vypadněte už!“

Guy se vzlykáním vyrazil. Harry přiměl nohy k běhu a pelášil za ním. Za kůlnou na traktor se zastavil a ohlédl se. Viděl, jak na dvoře parkuje policejní auto. A z něj vystupoval vytáhlý policista s blonďatou kšticí.

Ze rtů Harrymu vyklouzlo zasténání. Carrigan.

Místního strážníka z jejich vesnice, Carrigana, měli někteří rádi pro jeho horlivost, ale ze stejného důvodu u jiných oblíbený nebyl. Na Lucase se zaměřil okamžitě po svém nástupu, a byl to právě Carrigan, kdo je v létě na farmě načapal a varoval je, že pokud by ještě někdy na Highfield vkročili, mělo by to pro ně strašné následky: Znám soudce pro mladistvé. Je to můj kamarád. Zařídím, aby vás odebral mámě a tátovi a poslal vás do pasťáku.

Harrymu bušilo srdce, když viděl, jak Carrigan otvírá zavazadlový prostor auta. Ukázal prstem na Lucase, pak na kufr. Lucas ustoupil dozadu. Hbitě jako had chytil Carrigan Lucase za paži. Sehnul se k němu a s obličejem těsně u Lucasova mu něco říkal. Tvář měl rudou, pěsti zaťaté. Lucas se snažil působit odbojně, ale Harrymu neušlo, jak se jeho kamarád hrbí strachem. Carrigan táhl Lucase k zadní části auta. Znovu ukázal na zavazadlový prostor. Se svěšenou hlavou se Lucas vyškrábal dovnitř.

Než Carrigan zavřel dveře kufru, otočil Lucas hlavu a podíval se přímo na Harryho. V obličeji byl bílý, oči jako tmavé kameny ve sněhu. Přitiskl si prst k ústům. Pst. Nikomu ani muk.

Carrigan přibouchl dveře.

Harry se třásl. Chtělo se mu zvracet.

Sledoval, jak Carrigan naskočil do auta. Když nastartoval motor, dorazili hasiči. Carrigan stáhl okýnko, ale hasiči nezastavili. Jen zamávali a věnovali se hořící stodole. Carrigan odjel.

Harry se otočil a utíkal na konec dvora, protáhl se ohradou z ostnatého drátu a běžel dolů po cestě. Zpomalil, teprv když přeběhl poslední pole a jeho nohy znovu dusaly po asfaltu a on byl zpátky v bezpečí vesnice.

Netrvalo dlouho a roznesla se zpráva, že pan Evans při požáru zemřel. Dvě krávy přežily, ale on se snažil vysvobodit tu třetí, své oblíbené zvíře jménem Lucy. Stodola shořela na troud a on a Lucy zůstali ve vrstvě popela.

Když na sklonku dne Harry dorazil k Lucasovu domu, málem se skácel úlevou, že je jeho kamarád v pořádku doma. Lucas přiznal, že ho Carrigan propustil s výstrahou. Nepošle ho k soudu ani do ústavu pro mladistvé delikventy. A jeho rodiče se nikdy nedozvědí, co se stalo. Všichni si mysleli, že šlo o nešťastnou náhodu.

„Proč?“ Harrymu vrtalo hlavou, proč nikdo z nich nebyl potrestaný.

Lucas si kousal nehty. „Carrigan a já máme dohodu.“

„Jakou dohodu?“

„Tajnou.“

„Nechápu.“

Ale Lucas víc neprozradil. Řekl Harrymu, aby ho nechal být – nechtěl už ho víckrát vidět. Ani Guye už vidět nechtěl.

Od toho dne se všechno změnilo. Tři přátelé už se nevídali. Harry si našel nové kamarády, ale občas, pozdě v noci, ležel v posteli, civěl do stropu a přál si, aby tehdy býval zůstal a vzal na sebe vinu spolu s Lucasem, protože pak by ten jeho tíživý pocit na prsou možná zmizel.

3

————

Po třiceti letech

Po práci si Harry zašel na pivo s kolegou, Douglasem Kingem, do hospody The Chequers. Seděli v rohu a po očku sledovali skupinu obchodníků, jak se bavili a objednávali si pití.

Bylo prima si občas takhle s Dougem posedět, probrat případy, se kterými se potýkali, podělit se o názory, ale tentokrát o práci moc nemluvili, jen spolu družně seděli a popíjeli pivo. Obchodníci se mezitím přesunuli k velkému selskému stolu na druhém konci baru. Všechny ženy pily bílé víno, muži pivo.

Na stole zavrněl Dougův telefon. Zvedl ho a podíval se. Tenhle mohutný drsňák Doug, s plnovousem hranatým jako zahradnický rýč, nebyl jen Harryho kolegou z práce a profesní ozvučnou deskou, ale byl také kmotrem Tima, Harryho druhého syna.

Doug se podíval na hodinky. „Pozdějc, než jsem myslel.“

„To byla Catherine?“ zeptal se Harry.

„Jo.“ Doug vyprázdnil svou sklenici a vstal. „Mám dovézt Alexe na plavání.“

Harry přikývl. I on dopil své pivo a následoval Douga do chladné tmy zimního večera. Přivítal je kousavý vítr, takže si Harry musel zvednout límec.

Doug mávl rukou. „Tak čau ráno.“

„Čau.“

Harry vyrazil vzhůru do kopce, kde měl pronajaté parkovací místo v soukromém dvoře poblíž Harley Street, ale zastavil se, když ucítil vibrace telefonu. Zjistil, že mu přišla zpráva od jednoho ze sousedů. Při jejím čtení tlumeně zaklel, což vyvolalo zneklidněný pohled staré dámy venčící psa. Pozvedl telefon, pousmál se na ni, aby ji uklidnil, že není nebezpečný, a ona úsměv opětovala a proměnila svůj velmi vrásčitý obličej v něco moc krásného.

Normálně by byl nadšený a možná by prohodil nějakou milou poznámku o jejím psovi, ale dneska ne. Tolik se těšil, že stráví klidný večer se sklenkou whisky u krbu. Nemusí vyplňovat žádné papíry. Žádní klienti se nervově nehroutili. Prostě si dát jen curry z mikrovlnky a nějaký bezduchý televizní pořad. A to všechno je fuč kvůli Franku Ploverovi, který sedí u jeho domovních dveří a čeká na něj.

Když Harry odešel na pivo s Dougem, doufal, že Plovera čekání omrzí, ale teď mu jeho soused právě psal, že tam pořád je. Ještě předtím tenhle soused Plovera oslovil a ten mu řekl, že chce Harryho donutit, aby „zaplatil“. Dozajista k tomu použije vlastní pěsti. Nebylo to poprvé, co měl Harry trable s naštvaným manželem, a někdy, jako třeba dnes, se cítil znavený životem při pomyšlení, že to pravděpodobně nebude naposledy.

Když Harry dorazil domů, jel až na konec ulice, a přestože Plovera nezahlédl, stejně si nebyl jistý, že se ten muž někde neschovává, takže to objel dozadu. Odtud se vyplížil k zadnímu vchodu. Neměl baterku, a ani nesvítilo žádné venkovní světlo, které by osvětlovalo cestičku. V mžiku měl nasáklé boty, a ačkoliv nevlastnil psa, nepochyboval o tom, že právě šlápl do psí hromádky. Určitě ten labrador odvedle. Paráda.

Navzdory absurdnosti situace se Harry rozhodl nevolat policii. Kdyby došlo na bitku s Ploverem a Plovera by obvinili, on by pak svůj vztek, který teď soustředí na Harryho, okamžitě obrátil proti slabšímu cíli: své manželce.

Harry slabě vyjekl, neboť do něčeho vrazil. Zahradní kolečko. Vytáhl ho jednou ráno v listopadu s úmyslem převézt hromadu spadaného listí do rohu zahrady a tam ho spálit, ale něco mu do toho vlezlo – zaboha si nemohl vzpomenout co; asi něco s dětmi – a on už se tam od té doby nevrátil, aby kolečko uklidil zpátky do kůlny.

Čvachtal směrem k terase. Pokoušel se zasunout klíč do zámku, když vtom zavrčel mužský hlas: „Doktore Hope.“

Harry se neozval.

„Takovej –“

Harry slyšel, jak se těžké kroky začínají rozebíhat, přímo k němu, ale nerozhlížel se. Nesměl promarnit ani vteřinu.

„– šmejd, co si nedá pokoj.“ Ploverův hlas byl hluboký a třásl se vztekem. „Chápete vůbec, co ste udělal?“

Harry zatínal zuby a šátral po klíčové dírce. Zatraceně, byla moc velká tma. Nic neviděl.

„Já vás popadnu a praštim –“

Konečně klíč vklouzl do zámku. Harry škubl doprava, otočil jím, prudce otevřel dveře a skočil dovnitř.

„Hej! Tak sakra!“

Harry přibouchl dveře a zastrčil závoru. Zuby měl zatnuté, ruce sevřené v pěst. Vyšel z něj zuřivý hrdelní zvuk, když jeho kuchyň začal pročesávat kužel světla baterky.

„Takovej mizera a má nahnáno, co?“

Harry se nadechl a nacvičeným způsobem přetavil svůj vztek do mírného vření. Nebýt Frankovy ženy Julie, táhlo by to Harryho ven a nechal by Plovera, ať si to na něj zkusí, ale selský rozum zvítězil díky takovému menšímu zádrheli, a to že Plover je bývalý profesionální boxer. Harry se sice kdysi uměl prát docela obstojně, do žádné rvačky se ale nezapojil už dlouhé roky – minimálně od dob kolem své dvacítky – a rozhodně mu chyběl trénink.

Buch, buch, buch. Bušení pěstmi do dveří. „No tak! Ozvěte se!“

Harry slyšel Plovera, jak se přesunuje. Když uviděl kužel světla kroužící kolem obývacího pokoje, obešel Harry dům a pozatahoval závěsy a žaluzie, až bylo každé okno zatemněno. Zazvonil telefon. Vytáhl šňůru ze zásuvky. Lidi, na kterých mu záleželo, měli jeho mobilní číslo. Podíval se na telefonní záznamník, na němž zběsile problikával displej se vzkazy. Vzhledem k tomu, že neměl utajované číslo, mohl se klidně vsadit, že všechny byly od Plovera. Poslechl si tři a zjistil, že se nemýlil, a tak místo toho, aby procházel další tucet sprostých vzkazů, vymazal je Harry hromadně, aniž by si je poslechl.

V půli chodby zachytil slabý závan psího výkalu. Zastavil se, zvedl nejprve levou nohu, pak pravou. Pravou koženou podrážku mu zdobila pískově oranžová šmouha. Rozhlédl se kolem a spatřil, že se mu podařilo rozšlapat psí exkrement skoro po celém domě.

Se sebelítostným pocitem člověka pronásledovaného osudem se rozhodl, že to nechá na zítřek na Kristinu – vždyť za to jí nakonec taky platí, aby udržovala dům v čistotě –, ale když došel do kuchyně, namísto ke skříňce s alkoholem, jak zamýšlel, zamířil ke dřezu, zpod kterého vytáhl houbu, kbelík a dávkovací láhev s dezinfekcí.

Teprve o dvacet minut později, když už byl vydrhnutý kbelík odstavený u zadního vchodu a celý koberec označkovaný mokrými skvrnami, si konečně nalil pití. Takovému drinku jeho otec říkal pozdrav na dva palce. Harry se opíral o kuchyňský sporák, sklenici si hýčkal na prsou a vychutnával si vyzařující teplo.

„Zmetku!“ zařval Plover u zadního vchodu. „Já vim, že se tam schováváte!“

Ještěže tu nebyly děti. Lottie byla se svou matkou někde v Cotswolds a kluci na školním výletě ve Francii. Harry se zhluboka nadechl, pak znovu. Měl by zavolat Ploverově manželce? Nemohl se rozhodnout. Kdyby Julie zavolala Frankovi na mobil, zklidnilo by to jejího manžela, nebo by to ještě přiložilo polínko na oheň?

Buch, buch, buch.

Plover popošel k předním dveřím a vyřvával jednu urážku za druhou tak, že to slyšela půlka vesnice. Harryho popadl vztek. Napochodoval ke dveřím. „Zmizte, nebo zavolám policii.“

„Ste všichni stejný, paraziti jedny. Nebejt vás, tak by moje žena byla furt se mnou. Ale ona odešla…“

„Cože?“ Tohle Harry slyšel poprvé.

„Opustila mě. Do hajzlu!“ Ploverův hlas se zlomil.

Harryho zlost vyprchala. „To mě mrzí. To jsem nevěděl.“

„Nebejt vás…“ Najednou to znělo, jako by měl na krajíčku.

Harry si povzdechl. „To, že odešla, ještě neznamená, že váš vztah skončil.“

„Zasraný kecy.“ Vztek byl zpátky.

„Snažte se o změnu,“ řekl Harry utahaně.

„Co to k sakru znamená?“

„Zkuste jí koupit kytku. Zkuste ji obejmout, když dorazíte domů, a ne že zamíříte rovnou k televizi. Zkuste se jí zeptat, jaký měla den. Vysekněte jí poklonu za to, jak vypadá. Nabídněte, že uděláte večeři. Že umyjete nádobí. Říkejte jí, že ji milujete, aspoň dvakrát denně…“

„Sračky. Kdo si m-?“

Jeho hlas umlkl. Promluvil další člověk. Harry šel do obývacího pokoje a nakukoval přes závěsy, jak s Ploverem mluví Theo McCannon. Jeho pětatřicetiletý kamarád, o tři roky mladší než Harry, měl na sobě obnošenou pogumovanou bundu s vyhrnutým límcem a na nohou černé holiny. S výrazem znavené trpělivosti sahal do kapsy bundy, aby vytáhl svůj služební průkaz.

Harry pádil ke vchodu, ale ve chvíli, kdy dveře otevřel, už byl Plover v půli cesty po zahradní pěšince. Měl svěšená ramena. Když se dostal k silnici, odbočil vpravo a zrychlil tempo. Zpátky se neohlédl.

„Pěkně poděkuj,“ řekl Theo.

Harry obrátil oči v sloup.

„Ale no tak, těžko mi namluvíš, žes chtěl, aby ti bušil do dveří celou noc.“

„On by přestal,“ odpověděl Harry.

„Jo, ale jenom aby si došel pro cihlu, kterou by ti prohodil oknem.“

Harry věděl, že Theo naráží na ženu jednoho z jeho klientů, násilnického alkoholika, která zrovna tohle udělala před dvěma lety. Když se manžel téhle ženy dostal před soud a ten rozhodl o zákazu styku s manželkou, ta žena neměla nic za zlé svému manželovi. Obviňovala Harryho. Když však prohodila cihlu oknem Harryho obývacího pokoje, určitě nečekala, že by z domu vyrazila žena. Nicole se zjevně vyřítila ven, blonďaté vlasy zježené zuřivostí, oči jí stříbřitě plály. Ta manželka neřekla ani slovo, otočila se a utekla. Harry litoval, že u toho nebyl. Vsadil by se, že Nicole vypadala skvostně.

„Cos mu řek?“ chtěl vědět Harry. Ploverova řeč těla působila mimořádně vyděšeně.

„Ále, jako obvykle.“ Theo pokrčil rameny. „Že nebejt takovýho měkkoty, jako seš ty, šoupnul bych ho do basy.“

Harry si byl jistý, že Theo řekl víc než to, ale dospěl k názoru, že to nechce vědět.

„Něco k pití?“ nabídl Harry.

„Už jsem se bál, že se nezeptáš.“

Theo ze sebe shodil bundu do deště, pak skopnul své holiny. V jedné ponožce měl díru, druhá byla dost prodřená na patě. Nebyly do páru. Kráčel za Harrym do kuchyně, kde zamířil rovnou ke kredenci nalevo od dřezu a vytáhl láhev piva Black Sheep.

„Chci tě o něco poprosit,“ spustil Theo. Na Harryho se nepodíval. Šmátral v zásuvce po otvíráku a odzátkoval pivo.

„O co?“ Věděl, že Theo skoro nikdy o žádnou laskavost nežádá, protože si myslí, že by vypadal nekompetentně.

Theo si našel skleničku a nalil si pivo. Napil se. „Rád bych, aby ses mi podíval na jeden případ. A řekl mi svůj odbornej názor.“

Harry se zamračil. „Jaký případ?“

„Odříznutá hlava muže, stažená z kůže.“

4

————

Harry zalapal po dechu. „To nemyslíš vážně.“

„Našel ji dneska jeden pejskař v lese Rainbow Wood. Tělo jsme neobjevili. Patolog říká, že hlavu odřízli něčím jako zahradnickou pilou. Co nám k tomu povíš, Harry?“

„Třeba že vrah je náruživým zahradníkem?“ Harry vymrštil ruce vzhůru. „Já nevím, Theo. Zeptej se forenzního psychiatra. Na to tam taky jsou.“

„Náš rozpočet na ně jaksi nedosáhne.“ Theo pozvedl svou sklenici s melasovitě zbarveným pivem ke světlu, jako by chtěl vyhodnotit barvu. „Na druhý straně ale ty…“

„Jsem levnější,“ souhlasil Harry, „jenže zas nemám tu kvalifikaci. Jsem prachobyčejný psychoterapeut, Theo. Zabývám se lidmi trpícími nízkým sebevědomím, sebevražednými úmysly a depresemi. Chytání vrahů ve svém profesním životopise nemám.“

„Ale víš, jak lidi fungujou.“ Theo se jen tak nevzdával. „Koukni na toho Watkinse, toho chlápka, co loni zastřelil ty starší lidi. Slyšels jen pár zpráv, ale okamžitě jsi ho diagnostikoval jako mladšího z dvojčat, plnýho letitý záště vůči staršímu bratrovi…“

„To jsem si jen tipnul,“ bránil se Harry.

„A ,tipoval‘ sis dál, že Watkinsova matka krátce předtím zemřela. ,Tipnul‘ sis, že Watkins byl tak rozzuřenej, že jeho matka zanechala všechno jeho bratrovi, kterýho tak nesnášel, až ho zastřelil. Pak si uvědomil, že tím to pro něj všechno skončilo, a tak sejmul kohokoliv, kdo mu připomínal matku, kterou, v tý chvíli, nenáviděl za to, že nadržovala staršímu bratrovi až do smrti. Všechny tvoje ,tipy‘ uhodily hřebíček na hlavičku, Harry.“

„Už jsem pracoval s tolika rodinami s klučičími dvojčaty, že poznám pár projevů. To je všechno.“

„Ale to je přesně ono.“ Theo položil sklenici a upínal na Harryho podrážděný pohled. „Vůbec mě nenapadlo, že Watkins zabíjel starý lidi, protože si vybíjel vztek na svou matku. Ale tys to viděl okamžitě.“

„Je lehké vytvářet si domněnky, když sedíš u televize,“ namítl Harry suše. „Obzvlášť když nezáleží na tom, jestli se sekneš.“

„Ale ty ses neseknul, nebo jo? Koukej, ty by ses mi do týmu náramně hodil. Vidíš a slyšíš věci, kterejch my si nevšimneme, dáš nám jinej pohled pro další rozhodování. V tom se mnou výjimečně souhlasí i Libby Hardingová.“ Theův obličej se na chvilku zachmuřil. „Ale že by byl nějak nadšenej Decker, to říct nemůžu.“

„Tys s nimi o mně mluvil?“ Harryho to zaskočilo. Libby Hardingová a Paul Decker byli dva Theovi detektivové.

„Libby říká, že budeš naše vědma.“ Theův široký obličej se rozjasnil. „Že budeš nahlížet do lidskejch myslí místo nás.“

„A Decker se bezpochyby domnívá, že by mě měli odeslat do muzea kuriozit.“

„Decker je bystrej asi jako tvárnice. Libby – to je něco jinýho. Říká, že bysme se všichni od tebe mohli něco přiučit.“

„Theo, promiň, ale ani sebevětší hora lichotek nezabere. Není to moje parketa.“

„Ty prostě nechceš vylízt ze svý komfortní zóny.“

„Tak to není,“ protestoval Harry. „To spíš, že bych zahltil vaše vyšetřování.“

„V týhle chvíli nemůžeš zahltit nic. Ještě jsme ani neidentifikovali oběť.“ Potutelně se na kamaráda zahleděl. „Co si myslíš, proč mu tu hlavu odřízli a stáhli ji z kůže?“

Harryho mozkem proběhlo několik možností, které zahrnovaly rituální popravu, tajnou sektu či něčí záměr vyvolat atmosféru strachu.

„Říkám ne,“ prohlásil.

„Ale no tak. Neříkej mi, že seš na větvi z toho, že léčíš neurotický ženský středního věku v domácnosti. Ty potřebuješ nějakou výzvu, Harry. Od tý doby, co odešla Nicole, stagnuješ. Nepřišel náhodou čas na to, abys dělal něco jinýho, vystrčil hlavu z ulity?“

„Jdi někam, Theo.“ Harry se snažil o přátelský, mírně znavený tón, ovšem vyznělo to drsněji, než zamýšlel.

„Nikdo nemůže říct, že jsem to nezkusil.“ Theo vypil zbytek piva čtyřmi dlouhými doušky a pak položil sklenici vedle dřezu. „Ale jestli si to rozmyslíš…“

„Nerozmyslím.“

Ve dveřích se Theo ještě zastavil. „Určitě chápeš, že tahle konverzace byla -“

„Důvěrná. To jsem pochopil.“

„Snažím se to držet pod pokličkou, co nejdýl to půjde, aspoň než budu mít předběžnou zprávu od patologa.“

„Novinářům z bulváru to volat nehodlám,“ ujistil ho Harry, „jestli máš strach o tohle.“

Když Theo odešel, nalil si Harry další whisky a sedl si s ní na pohovku před televizi. Na obraz ale nekoukal ani neposlouchal, co říkají. Mohl by mít Theo pravdu? Skutečně stagnoval? To si nemyslel. Kapacitu klientů měl naplněnou, čekací doba byla šest měsíců. Dohodnutých přednášek měl až nad hlavu, od konference v Brisbane věnované prevenci sebevražd až po sexuologické sympozium v Palm Springs. Psal studie pro odborné časopisy, čekaly ho eseje a výzkumné práce k publikování. Neměl čas fušovat do Theova ponurého světa zločinu, i kdyby snad chtěl. Což nechtěl. Vrávoravě došel do kuchyně, aby si nalil třetí whisky.

Když se konečně dostal do postele, bylo půl druhé v noci a byl opilý. Jediným zvukem bylo vzdálené štěkání lišky, což mu připomnělo první noc, kterou strávili v tomto domě. Tim byl úplně ztuhlý hrůzou, že si pro něho přichází nějaká příšera. Harry musel sedět u mladšího syna na posteli a nahlas mu číst Brumlu a Remcíka, dokud neusnul.

Harry se převaloval. Alkohol ho ukolébával ke spánku. Byl rád, že si dům ponechal. Theo mu říkal, že se zbláznil, že je to tu pro jednoho až moc velké a údržba zahrady je noční můra, byl to však taky domov dětí. Měly ve vesnici kamarády, znaly většinu místních. Kdykoliv děti přijely domů, měly stejné pokoje, postele, poličky s knihami i plakáty na zdech a zapadly rovnou do známé rutiny, jako by ani nikdy nebyly pryč.

Kdyby to tady prodal a přestěhoval se do šikovného staromládeneckého bytu v Bathu nebo Bristolu, nepobývaly by u něj tak často. To věděl tak určitě, jako že druhý den vyjde slunce. Theo mu radil, aby dům nově vymaloval a zařídil, ale on to odmítl. Theo mu řekl, že bydlí v rodinné hrobce, kde je na každém kroku znát dotek Nicole, její výběr barevných kombinací a látek, Harrymu to však nevadilo.

Pořád svou bývalou manželku miloval. Bydlet uvnitř rodinné hrobky mu vyhovovalo.

5

————

Když Harry druhého dne ráno vyšel ven, jeho auto tam nebylo. Na okamžik ho napadlo, že mu ho ukradli, ale pak si vzpomněl, že večer zaparkoval vzadu, aby se schoval před Frankem Ploverem.

S tichým brbláním se Harry šinul přes promáčenou zadní zahradu, opatrně našlapoval a snažil se vyhnout hromádkám psích exkrementů, což bylo na koberci hnědých a červených listů skoro nemožné.

Když dorazil k autu, zkontroloval si podrážky a – bohudíky – jediné, co viděl, bylo mokro na botách a dvě stébla trávy. S předsevzetím, že si promluví se sousedy o tom, že mu po zahradě pobíhá jejich labrador, odemkl auto, nastoupil a trochu zvažoval, jestli by jim neměl na prahu nechat lopatku na úklid po psech.

Cestou do práce si pouštěl Rádio 4 na plné pecky, aby přehlušil hučení odmlžovače. Foukal západní vítr od Atlantiku a na přední sklo cákal déšť. Zapnul stěrače. Typické počasí pro tuhle západní oblast. Když se sem přestěhovali z Londýna, Nicole ji přejmenovala na závlažní oblast a naříkala, že nikdy nepřestává pršet.

„Vždyť díky tomu je to tady v létě tak zelené,“ obhajoval Harry místo, do kterého se ihned zamiloval.

„A zatraceně depresivní v zimě.“

Harrymu déšť nevadil. Ani dopravní zácpy mu nevadily. Využíval času, aby zavolal lidem, jejichž telefonáty předchozí den zmeškal, nebo aby prostě jen poslouchal rádio. Nedávalo mu smysl rozčilovat se kvůli něčemu, s čím nemohl nic udělat.

Když dojel z Batheastonu ke kruhovému objezdu na obchvat, byla doprava zahuštěná. Nájezd blokoval autobus, takže auta se nemohla dostat na A4. Dopravní špička směr Bath dosáhla samého vrcholu.

Harry se s povzdechem opřel dozadu do sedadla, ale o pár minut později ho vyburcovalo, když hlasatel pronášel slova „žhavé zprávy“ a „se sťatou hlavou“. Harry se podíval na hodiny na palubní desce. Osm třicet. Jednalo se o tu useknutou hlavu, o které mu říkal Theo? Pokud ano, asi ho zrovna moc nepotěší, že se mu to nepodařilo utajit nadlouho.

„Policie muže identifikovala jako Guye Bowmana z Lansdownu u Bathu. Guy Bowman byl před sedmi měsíci zvolen poslancem za liberální demokraty za volební obvod Bath. Hrůzný nález objevil včera místní pejskař…“

Harry strnul šokem. Guy že je mrtvý?

Na okamžik nebyl schopen se pohnout. Pak se naklonil a rádio zesílil.

„… policie v Somersetu a Avonu potvrdila, že probíhá důkladné prohledávání oblasti…“

Zezadu zlostně zaječel klakson, až Harry poskočil. Nevšiml si totiž, že silnice před ním se uvolnila. Zařadil rychlost, jenže v tom spěchu pustil nohu ze spojky příliš rychle a motor zhasl.

Troubení se ozvalo znovu. Harry opět nastartoval, ale než stačil projet, naskočila na semaforu červená. Řidič za ním se opřel do klaksonu na plných deset vteřin, ovšem Harryho pozornost už se zas stočila k rádiu. K jeho velké frustraci mezitím zprávy skončily.

Nakonec se přes semafor dostal, a když projížděl městem, připadalo mu, že všechno dostává bizarní nádech. Byl Guy opravdu mrtvý? Nemohl to být někdo jiný? Ale Harry moc dobře věděl, že to žádný omyl není. Existoval jen jeden politik jménem Guy Bowman a tím byl jeho kamarád z dětství ve Westonu, který se po svatbě přestěhoval do Lansdownu.

Měl by říct Theovi, že Guye kdysi znal? Nezmínil by se o tom, co se stalo tenkrát na farmě Highfield, protože, jak usuzoval, to nebylo důležité. Kromě toho ani jeden z nich nikomu nikdy o tom požáru neřekl. Harry to nepověděl svým rodičům a ani žádnému z kamarádů. Dokonce ani vlastnímu psychoterapeutovi, Thomasi Hallovi, poradenskému psychologovi, u něhož se Harry podrobil sebezkušenostnímu výcviku, což byl základní předpoklad pro dokončení vysokoškolského studia.

Thomas sice do jeho dětství zabrousil, ale Harry nikdy neměl v úmyslu nechat ho k téhle důvěrné informaci proniknout. Rozumově chápal, že udržení takového tajemství dávalo smysl, když byl dítě – a nebyl schopný přiznat se k hrůze takové strašlivé události –, ale u dospělého? Proč se nikdy neočistil? Jeho výcvik mu říkal, že o takové události je třeba promluvit, jenže čeho by se dosáhlo? Je pořád tím samým člověkem, nebo ne?

Harry se stočil severozápadním směrem na vedlejší silničku Camden Road, aby se vyhnul ucpané A4. Ulice byly plné dešťových kaluží, chodci se pohybovali se schoulenými rameny a zápasili se svými deštníky.

Mlčel proto, že mlčeli i Guy a Lucas? Nebo proto, že se bál, aby je nezavlekl do něčeho, z čeho by se těžko vymotávali? Mohli být obviněni ze zabití. Jejich životy by se změnily. Během těch let nacházel Harry různé výmluvy a pokaždé, když si na tu věc vzpomněl, si řekl: Nešťourej do vosího hnízda.

Zpomalil, aby v zúžení směrem ke Camden Crescent nechal předjet přijíždějící auto, a v myšlenkách byl stále u Guye. Harry ho občas zahlédl ve městě, jak šel po Milsom Street se svou ženou nebo jak si dával kávu, ale nikdy spolu nemluvili. Až do chvíle, kdy byli nuceni setkat se na předvánoční večeři pro sponzory. Guy byl elegantní, bezchybně upravený, oblečený ve smokingu. Perfektně ostříhané tmavé vlasy. Okouzlující úsměv.

„Rád tě vidím,“ pozdravil ho Guy profesionálně vřelým tónem, ale Harry v jeho výrazu postřehl obezřetnost. Ostatně, stejná obezřetnost se jistě zračila i v Harryho vlastní tváři.

Přes stůl si s Guyem potřásl rukou a pak usedl vedle Guyovy ženy Fianny, vysoké sexy brunetky s elegantníma nohama a plnými rty. Měla na sobě červené šaty s hlubokým výstřihem; poodhalovaly její smetanové poprsí i dlouhé nohy. Vlasy jí volně padaly skoro až k pasu. Podle toho, jak ji Guy neustále sledoval, Harry usuzoval, že jeho dávný přítel v sobě krotí dvojího démona: pýchu, že ukořistil takovou trofej, a žárlivost, neboť všichni muži v místnosti slintají s jazykem skoro až na podlaze. Něco na tom je, pomyslel si pobaveně Harry, vzít si obyčejnou ženskou, hezkou tak akorát, ale nemohl popřít, že oba tvoří oslnivý pár.

Pustil se do srdečné společenské konverzace s Fiannou – kde bydlí, jak dlouho jim sem trvala cesta –, a zanedlouho narazili na společného známého: Nicka Lewise. Nickovi bylo sedmnáct a byl Guyovým chráněncem, což už Harry věděl, neboť Nick byl jeho klientem. To sice nemohl Fianně říct kvůli zachování klientovy anonymity, ale měl radost, že vidí Nicka Fianniným pohledem. Bystrý, rychle se učící, plný nadšení, těmito slovy ho popisovala. Kdyby bývala viděla Nicka tak naštvaného, násilnického a frustrovaného, jako když se s ním Harry setkal poprvé, určitě by nevěřila, že je to ten samý kluk.

Přestože Fianna a žena po jeho pravici – Harry si nemohl vzpomenout na její jméno – byly dobrými společnicemi, pociťoval nepříjemný tlak kvůli Guyově přítomnosti naproti u stolu, a tak se v okamžiku, kdy to bylo zdvořilé, odporoučel z večírku a odjel domů.

Tu noc se mu zdálo o tom požáru a o výrazu Lucasovy tváře, než ho strážník Carrigan zavřel v kufru auta. Temné ozvěny minulosti pronásledovaly jeho podvědomí.

Kdo Guye zabil? Proč? Jak nese Fianna fakt, že její manžel byl zavražděn? Co jejich děti? Nemohl si vzpomenout, kolik jim bylo. Devět? Deset?

A co Harryho klient – Nick? Možná je to poprvé, kdy ten kluk zažívá smrt někoho blízkého. Během letní praxe se Guy stal nesmírně důležitým člověkem v Nickově životě a chlapce by to mohlo těžce zasáhnout. Harry si udělal mentální poznámku, aby mladíkovi zavolal a naplánovali si mimořádné sezení v nejbližších dnech.

Cestou do práce si zajel pro cappuccino a pocukrovanou plundru, a když dorazil do Centra životní pohody v Bathu, cítil se skoro normálně. Byl praktikujícím psychoterapeutem, ale i on věděl, že občas nezafunguje nic tak dobře jako pořádný hlt kofeinu završený dávkou cukru.

„Nikoho mi nepřepojujte,“ požádal Jagodu. Zdvihla obočí. „Kromě obvyklých výjimek,“ zmírnil svůj zákaz. „Bývalé manželky, dětí, naléhavých případů. A Franka Plovera držte, pokud možno, z dosahu. Včera večer byl u mého domu a dělal kravál.“

„Ne!“ Jagoda úplně ztuhla dramatickým zděšením, jako kdyby Harry oznámil, že se na ulici zřítil raketoplán. Pocházela z Litvy a nebyla poznamenaná klasickým britským potlačováním emocí. Když byla Jagoda v šoku nebo ji něco pobavilo či pobouřilo, dala to najevo se vší vervou. Harrymu to připadalo zvláštním způsobem uklidňující v porovnání se zamlklostí většiny jeho klientů. „Já mu nedala váš adres,“ dušovala se. „Já to přísahám.“

„Samozřejmě, že ne,“ rychle ji uklidňoval. „Snadno si mě najdou na internetu. To oba víme.“

Jednou to vyzkoušeli. Do Googlu zadali „Harry Hope, adresa“ a vyhledávač jim nabídl stránku 192.com, pomocí které našli vesnici, kde bydlel – Batheaston –, a první tři písmena jeho poštovního směrovacího kódu. Když se Plover dostal do vesnice, stačilo už jen se pozeptat, kde Harry bydlí, a nepochybně k tomu přidat nějakou báchorku o tom, že je Harryho nejlepší kamarád.

„Takže,“ Jagoda mu s teatrální okázalostí podávala papírek se vzkazem, „detektivní inspektor McCannon volal deset minut nazpátek.“

Theo. Harry si papírek vzal.

„On klient?“ Celá hořela zvědavostí. „Ten policajt?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrazivé echo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.