Kniha vychází s podporou pana Ludvíka Hegrlíka.

© Miroslav Bárta, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-400-7

Velká společnost je taková, ve které muži sázejí stromy, o nichž vědí, že v jejich stínu nebudou odpočívat.

antický citát

Oli a Albimu

PODĚKOVÁNÍ

Musí to mít příběh…

Každý, kdo žil či žije v okolí Hradčanské v Praze 6, nepochybně zná restauraci Na Rozhraní. Výborná kuchyně, obsluha i prostředí, kam dlouho chodíval i můj kamarád Jiří Menzel. Tady jsme se také poprvé sešli i s Petrem Horkým k debatě nad námi připravovaným filmem Civilizace. Seděli jsme venku, bylo horko a kolem nás panoval čilý dopravní ruch. Po covidu-19 ještě nebylo ani vidu, ani slechu. Pamatuji si taky, že mi většinu doby svítilo sluníčko do očí. Po chvíli našeho vyprávění o tom, co by ve filmu mělo být, kde to natočíme a podobně, nastalo na chvilku ticho. Potom Jiří pronesl větu, která mě hluboko ovlivnila a snad – věřím – přispěla i k lepšímu formátu této knihy. Řekl: ten film musí mít příběh, jinak na to nebude nikdo chodit. Od té doby se snažím mnohem víc vyvážit vše vědecké, co chci sdělit, tím, co lidem – jak divákům, tak čtenářům – umožní předkládanou teorii vývoje civilizací snáze pochopit. Konečně týká se každého z nás. Poté jsme absolvovali celou řadu debat na téma kolapsů civilizací, ať již u Jirky doma na Hradčanské, nebo na jeho milované Mallorce. Snad to bude poznat. Jiří Menzel byl geniální vypravěč.

Na tomto místě bych dále chtěl poděkovat všem, kteří dlouhá léta se mnou sdíleli zájem o srovnávací studium civilizací a dlouhé časové řady v historii lidstva a přicházeli neúnavně s nápady, kritikou a připomínkami. Příběh této knížky, který následuje, jim vděčí za mnohé. Byli to zejména Vladimír Beneš, Vladimír Brůna, Václav Cílek, Václav Dejčmar, Dana Drábová, Pavel Dvořák, Roman Fiala, Otakar Fojt, Otakar Foltýn, Petr Gazdík, Petr Glogar, Karel Havlíček, Ludvík Hegrlík, Petr Horký, Karel Janeček, Josef Jíša, Martina Kociánová, Martin Kovář, Jaromír Kroužek, Radek Mařík, Vladimír Mařík, Jiří Melzer, Jiří Menzel, Václav Moravec, Evžen Neustupný, Jiří Padevět, Petr Pokorný, Jaroslav Řasa, Karel Řehka, Jozef Sikela, Jiří Šuchman, Tomáš Tureček, Jan Turek, Monika Vondráková a Tomáš Zima. Naše diskuse mě dovedly až sem, za všechny případné chyby však nesu odpovědnost pouze já sám. Stejný dík patří za neutuchající zájem a podporu Františkovi a Lence Piškaninovým.

Karel Havlíček, Otakar Foltýn, Martin Kovář, Mojmír Urbánek a Otakar Fojt byli tak velkorysí, že části nebo celý rukopis kriticky pročetli a přispěli mnoha trefnými pozorováními, poznámkami a kritikou. Zatímco text jako takový z jejich úsilí významně profituje, všechny případné chyby a omyly jdou pouze na vrub autora. Velký dík patří Josefu Formánkovi, který mi na poslední chvíli osvětlil význam příběhů a jejich roli v komunikaci se čtenářem. Bývalý předseda Vrchního soudu v Praze, Libor Vávra, mi umožnil seznámit se s komplexitou a nárůstem zákonů od vzniku Československa v roce 1918 po dnešek.

Kdyby nebylo Nakladatelství JOTA a neomezené víry v tento projekt, tuto knížku byste nikdy v ruce nedrželi. Vzpomínám na předvánoční setkání u vína s paní Boženou Štofkovou, kdy se zrodila domluva vedoucí k této publikaci. Paní Kamila Hladká byla trpělivou a skvělou editorkou a spolu s jazykovou redaktorkou Zuzanou Zemanovou tento rukopis dovedly do závěrečného stavu. Mé otálení se závěry bylo tak dlouhé, že jsem se dočkal i „nevyžádaného“ podpůrného e-mailu od majitele nakladatelství Marcela Nekvindy. Tato rozličná podpora, telefonáty i zprávy vyjadřující nedočkavost, často se špatně skrývanou nervozitou, představovaly podporu, motivaci i tlak, abych byl schopen tuto knížku dopsat.

V neposlední řadě děkuji i režiséru a polárníkovi Petru Horkému, s nímž jsem se posledních několik let na téma teorie sedmi zákonů mohl podílet na celovečerním dokumentu Civilizace. Dobrá zpráva o konci světa a jeho natáčení na různých místech po celém světě. Naše diskuse na toto téma představovaly rovněž velký zdroj inspirace a kritiky. Nepochybuji o tom, že dokument bude mnohem záživnější než tato knížka. Definitivní soud nechám na divácích a čtenářích.

ÚVOD

Vidět, co má člověk před nosem, vyžaduje neustálé úsilí.

George Orwell

Často dostávám dotaz typu: proč jsou ty vaše/tvoje (podle toho, jak moc se s kým znám) knihy tak tlusté a složité, kdo to má číst: nejde to říci stručně a bez cizích slov? Trvá to poměrně dlouho a někteří tazatelé byli a jsou tak urputní, že jsem se donutil zpytovat své vědecké ego. Výsledkem je tato – a věřím, že i dostupněji než obvykle psaná – knížka. Vznikala postupně, v průběhu několika let a zčásti používá i texty, které k dílčím tématům vycházely.[1]1 Obsahuje to, k čemu se se jako archeolog a egyptolog dobírám většinu svého života, tedy jaký smysl má studium naší minulosti. Je to vůbec k něčemu? A proč vlastně potřebujeme archeology, historiky, antropology a podobné odborníky či společenské vědy jako takové? Nebo dokonce mají pravdu ti, kteří účelově hlásají, že je nás moc (vždycky vlastně bylo…) a že tato země potřebuje zejména střední odborné školy, řemeslníky a dělníky? Pokusím se ukázat, že opak je pravdou. Z mnoha důvodů, které naleznete na dalších stránkách – pokud si najdete čas a dáte tu práci.

Svým způsobem jsou následující texty i důsledkem hledání smyslu v často nepřehledných zákoutích historie, ve zdánlivě bezbřehém toku informací, které zdaleka ne tak často, jak bychom si přáli, dávají smysl. Leč přece. Které jiné vědní odvětví zkoumající chování člověka a civilizace na této planetě je schopno snést na jednu hromadu informace, jež dokumentují historii tohoto konání v perspektivě dlouhých časových řad? Každou civilizaci můžeme popsat od jejího počátku, přes její růst a dosažení vrcholu až po úpadek, tzv. kolaps (který neznamená nic jiného než náhlou ztrátu složitosti systému v důsledku vnitřní krize, vývoje přírodního prostředí a nedostatku zdrojů), následnou transformaci a opětovný vzestup? A ano, každý nový historický dokument nebo archeologický objev často významným způsobem mění poznání civilizací, které na této planetě byly nebo (stále ještě) jsou. Neumím si představit, že bych dělal cokoliv jiného než archeologii. Se společnostmi a civilizacemi, o nichž je tato knížka, se to má, hrubě zjednodušeno, takto. Každá z nich v sobě zahrnuje vnitřní subsystémy: ekonomiku fungující na základě dostupných zdrojů a představ o uspořádání společnosti, sociální mobilitu, symbolický a hodnotový systém, postoje ke vzdělání a poznání, vztah k okolnímu světu, existenci různých vlivových a zájmových skupin a tak by se dalo ještě chvíli pokračovat. Pro všechny platí, že je utváříme jako jedinci i jako celek, a tedy je můžeme ovlivňovat. Společnost je pak obklopena vnějším prostředím, které již ovlivňovat tolik nedokážeme, pakliže se vyvíjí přirozeně, a jediný nástroj, který jako společnost máme, je přizpůsobit se jeho vývoji na základě našeho vědeckého poznání. Toto prostředí dokážeme ale ničit, pakliže se chováme nezodpovědně. Všichni známe povodně, zemětřesení, výbuchy sopek, ale i růst emisí CO_2 a enormní znečišťování planety nebo ničení unikátních ekosystémů. A to je v kostce i úloha archeologie – ve spolupráci s technickými a přírodními vědami odhalovat, jak tyto procesy fungují, na základě dlouhých časových řad, které měly svůj jasně popsatelný průběh v minulosti. Proběhly. Od začátku do konce a jsou jasně popsatelné. Opakovaně. Stále znovu. A na základě toho je možné kriticky uvažovat i o současné společnosti a civilizaci. Nic lepšího, myslím, k dispozici nemáme.

Co z toho jasně vyplývá, je zásadní role jednotlivého člověka i společnosti, mikropříběhy a makroprocesy, které se setkávají a jsou vzájemně pevně svázány. Jeden bez druhého pozbývají smyslu i významu. Když bych to měl připodobnit, tak možná ke slavným vitrážovým oknům Marca Chagalla v katedrále v Remeši. Ta se skládají z mnoha jednotlivých sklíček. Ale nezapomenutelný zážitek tyto geniální výjevy ze Starého zákona a životů francouzských králů dávají pouze díky tomu, že vytvářejí úžasné celky. Stejně tak naše jednotlivé životy a skutky skládají příběh naší společnosti a civilizace.

Přitom nechybělo moc a egyptologem a archeologem bych se nikdy nestal. Po pravdě řečeno, tento příběh jsem vyprávěl v různých rozhovorech nespočetněkrát. Chodil jsem do páté třídy, často zlobil a třídní paní učitelka Mája Vajtová se uchýlila ke krajní možnosti, jak mé aktivity otupit, a uložila mi trest. Ten spočíval v tom, že jsem se z učebnice dějepisu, která měla na deskách kresbu slavného býka z Altamiry, musel naučit dlouhý text o pyramidách v Gíze. Tehdy mi došlo, že něco tak na první pohled vzdáleného, starého a cizího může mít svůj půvab. Hory kamení. Ale jen na první pohled. Začal jsem objevovat kouzlo starých civilizací, vzniku člověka v Africe. V osmdesátých letech minulého století šlo spolehlivě o země, kam nebylo pravděpodobné, že bych se podíval. Pro mě to vše neslo ještě jeden velký bonus. Byl to svět ticha, bez lidí, bez komplikací. Stačilo otevřít knížku… Už tehdy jsem se chtěl stát archeologem, který v ústraní objevuje zmizelé světy a příběhy a nemusí se moc zabývat tím, v čem (tehdy) žije. Po roce 1989 se svět náhle otevřel a já v roce 1991 jako mladý student egyptologie vyjel poprvé na pravou archeologickou expedici do Egypta. Stále však platilo, že šlo o práci na hony vzdálenou běžnému životu. Až časem, když jsem začal i díky privilegiu spolupráce s mnoha skvělými vědci ze společenskovědních, přírodovědných a technických oborů poznávat, že studium těchto pradávných civilizací je paradoxně aktuální, jsem se, aniž by to byl můj původní úmysl, začal vyslovovat k současnému světu. Nevím proč, ale dodnes žasnu nad tím, co všechno nás, lidi a civilizaci 21. století spojuje s dávno zmizelými světy. Můj původní záměr mít klid v ústraní na bádání nad civilizacemi již dávno přišel vniveč, ale v životě je vždycky něco za něco. Mými souputníky se tak v posledních letech stala témata prezentovaná v této knížce. Je pravda, že od čisté archeologie jsou někdy značně vzdálená, bez archeologie by však nevznikla.

Doufám, že další stránky poskytnou čtenáři výmluvné doklady o tom, že historii a perspektivu dlouhých časových řad potřebujeme. V dnešní době, s tolika výzvami zakořeněnými hluboko v minulosti, dokonce ještě naléhavěji než kdy jindy. Možná je komplikované si je právě teď uvědomit, ale co třeba tzv. klimatická změna, migrace, identita, mandatorní výdaje, rodina, role elit, informační války, levné zdroje energie, technologický pokrok, složitost společnosti, role práva a zájmových skupin nebo úloha válek a společenské smlouvy? Všechny tyto jevy mají svou hlubokou historii a v současnosti je zažíváme buď na vlastní kůži, nebo zprostředkovaně prakticky každý den, útočí na nás ze všech stran. Už jen pochopit je představuje až nadlidský výkon. Přitom jejich povaha a dopady jsou zásadní, pokud chceme chápat svět kolem sebe. A je jisté, že technologická inovace, nové mety ve výrobě počtu aut, růst HDP o procento či více nebo otevření nového chrámu dneška – nákupního centra nebo fotbalového stadionu – nám toto chápání zásadně neusnadní. A to, že naše sebevědomí a zažité fungování světa kolem nás změnila během roku 2020 zásadním způsobem a takřka přes noc epidemie covidu-19, je jen další ukázkou relativnosti a křehkosti námi budované civilizace. Nekážu kolaps. To bych ani nemohl, protože věřím ve skvělou budoucnost člověka. Právě proto se snažím porozumět tomu, co nám naše historie říká o nás samotných a o možných komplikacích na naší cestě časem a prostorem.

Naše minulost, myslím tím minulost člověka na této planetě, historie, archeologie dlouhých časových řad a srovnávací studium civilizací, má skutečný význam. Vyprávějí ji především právě ony dlouhé časové řady. Co znamenají? Především to, že všechny civilizace, které jsme doposud mohli zachytit, které studujeme a zkoumáme, včetně té naší, západní, můžeme studovat v rámci celých procesů od jejich začátku do konce. Právě ty ukazují, že civilizace se nevyvíjejí náhodně. Samozřejmě, nelze na ně aplikovat striktní algoritmy, nelze je používat k tomu, abychom odhalili budoucnost, ale… Jejich síla a význam spočívá v tzv. sedmi zákonech vývoje civilizací, jimž se na následujících stránkách budu věnovat. Vyplývají z předpokladů, o kterých jsem právě psal. Tato knížka je totiž zejména o tom, co na základě vědy může udělat každý z nás pro to, aby byl náš svět lepší.

Když se podíváme na několik pomyslných vteřin, které tvoří historie a osudy civilizací v rámci celé existence naší planety, zjistíme, že za vším objevíme jako základní prvek vztahy mezi lidmi, myšlenky jedinců, dostupné zdroje a to, jak se člověk dokázal vyrovnat s prostředím, které ho obklopovalo, a jeho proměnami v čase. Pevnou součástí tohoto proudu je také leadership (ačkoliv je toto slovo téměř ohavné, je stále lepší než historií 20. století zničené slovo „vůdcovství“). Jakkoliv jsem to neplánoval, tuto knihu jsem dopisoval v době další vlny koronaviru a s ní spojených událostí. Nazývejme je každý dle svého gusta. Nicméně i tento příběh, který zdaleka nekončí, by měl dávat smysl. Tedy pokud je teorie sedmi zákonů platná. A to rozsoudí naštěstí čas a ne okamžitý většinový názor. Ve prospěch těchto zákonů mluví možná i to, že státy, které zvládly v roce 2020 a 2021 pandemii covidu nejlépe, jsou vesměs těmi, kde existuje silná občanská společnost, špičková věda, politika s legitimitou, leadership a silná ekonomika.

Jakou tedy má oněch sedm zákonů podobu? Pokud váháte, zda máte věnovat svůj čas pročítání sedmi následujících kapitol, zde následuje jejich přehled:

I. ZÁKON KOLAPSU A REGENERACE

Všechny společnosti a civilizace jsou omezené v čase a prostoru. Na jejich začátku i konci stojí obvykle konflikt. Jejich kolaps neznamená zánik, ale zásadní přeměnu, kdy daná společnost nebo civilizace obvykle přechází do jiné.

II. ZÁKON SKOKOVÉ ZMĚNY

K zásadním změnám ve vývoji společností a civilizací dochází náhle, jakoby skokově, nikoliv lineárně. Během těchto skoků se zcela mění způsob jejich fungování.

III. HÉRAKLEITŮV ZÁKON

To, co přivedlo společnost a civilizaci na vrchol, obvykle způsobí i jejich krizi.

IV. ZÁKON SDÍLENÝCH HODNOT A VIZÍ

Každá společnost a civilizace je založena na společně sdílených hodnotách, vizích a implicitním právu.

V. ZÁKON SPOLEČENSKÉ SMLOUVY

Každá civilizace a společnost potřebuje pro svou stabilní existenci funkční společenskou smlouvu založenou na vzájemné spolupráci jednotlivých částí společnosti. Na její kvalitu a charakter mají zásadní vliv představitelé tzv. elit.

VI. ZÁKON ENERGETICKÉ A TECHNOLOGICKÉ DETERMINACE

Vývoj každé společnosti a civilizace je determinován technologiemi a zdroji energie. Bez objektivně levné energie nemůže společnost a civilizace růst ani udržet svou komplexitu.

VII. ZÁKON ADAPTACE

O úspěšnosti každé společnosti a civilizace rozhoduje míra jejich schopnosti adaptovat se na proměny přírodního prostředí.

Jsme dnes v mnoha ohledech jiná civilizace než všechny předchozí. To neznamená, že jsme ve všech ohledech nutně lepší. Jsme ale v mnoha ohledech globální. Nemusíme dopadnout jako všechny před námi, protože dnes jsou zákony jejich vývoje známé. Víme tedy, co dělat, abychom se kolapsu vyhnuli nebo alespoň zamezili jeho nejhorším dopadům. Abychom nedopadli jako všechny civilizace před námi, nepřestávejme hledat lidi s legitimitou a vizemi, budujme své mikrosvěty k lepšímu, važme si zdrojů kolem nás a hospodařme s nimi tak, abychom je neničili, budujme skutečné poznání tohoto světa: jen to ve spojení s vědeckotechnologickým pokrokem nám může zajistit budoucnost. Zde hraje naprosto zásadní roli základní výzkum. Není možné řídit vědu pouze na základě toho, co je tzv. aktuálně užitečné. Velice často v dějinách jsme byli svědky objevu, který se uplatnil, až když přišel jeho čas. Jeden příklad za všechny – k vynálezu kola došlo v minulosti nezávisle na sobě v různých částech světa – v Egyptě, Střední Americe, na Blízkém východě nebo v Číně. Jen v některých zemích však našlo praktické uplatnění záhy po svém objevu.

Není možné řídit vědu pouze na základě toho, co je tzv. aktuálně užitečné.

Jestliže však chceme správně chápat svět, jestliže máme ambici ho změnit k lepšímu, musíme pochopit, v jaké situaci se nalézá, a porozumět procesům, které ho utvářejí. Jinak se neodvratně ocitneme v tzv. Amesově místnosti, kde jsou sice všechny prvky scény reálné (lidé, okna, dveře, sloupy, předměty), ale jejich vzájemné proporční vztahy nedávají smysl. To, že velice často činíme dalekosáhlé závěry z prvků a procesů, kterým neumíme dát smysl a domyslet jejich souvztažnost, ukazují následující dva příklady.

Tím prvním je heslo terorismus na Wikipedii za rok 2015. Když Hans Rosling obsah tohoto hesla srovnal s Globální databází teroristických útoků (Global terrorism database – GTD), zjistil, jak snadno mohou být tzv. „trendy“ zavádějící.[2]2 Zatímco data na GTD byla pochopitelně objektivní, heslo na Wikipedii, kterou sám považuji za skvělý projekt, postrádala téměř 80 procent všech obětí teroristických útoků. Z útoků v tzv. západním světě zde byly skoro všechny, zatímco z těch ostatních byla zahrnuta pouze čtvrtina (Rosling a kol. 2018, 128–129).

Amesova místnost.

Druhým příkladem je pak pravidelný report mezinárodní nevládní švýcarské společnosti se sídlem v Ženevě s názvem World Economic Forum. Ta každoročně publikuje řadu inspirativních studií včetně prognóz dalšího vývoje. Sem patří i The Global Risks Report 2020.3[3] Právě v této zprávě jsou uváděny hlavní rizikové faktory projektované na další kalendářní rok, a to ve smyslu pravděpodobnosti výskytu i síly možného dopadu. A jsme u zdroje problému. Když se podíváme dobře na způsob jejich formulování, zjistíme, že minimálně u části z nich byl, ať již podvědomě nebo záměrně, použit způsob retroaktivního projektování. To znamená, že tvůrci těchto tabulek nezřídka vzali ten faktor, který byl v daném roce viditelný a pozorovatelný, a automaticky ho umístili na přední místo i do dalšího roku. Typicky, jestliže v roce 2010 byl svět postižen velkými výkyvy klimatu, byl tento faktor umístěn i do roku 2011, kdy jako naschvál žádné velké excesy v tomto směru nenastaly. A bohužel v roce 2009, kdy se definovaly hlavní rizikové faktory pro rok 2010, nikdo nic takového z renomovaných ekonomů neviděl. Podobně v roce 2006 nikdo z autorů těchto tabulek nepředvídal kolapsy velkých investičních fondů, které ale v roce 2007 nastaly, když v srpnu zkolabovaly dva velké investiční fondy banky Bear and Stearns. Samozřejmě v roce 2007 pak již bylo jasné, jaký bude hlavní rizikový faktor nadcházejícího roku 2008 a dalších několika let. Do třetice migrace v roce 2015 rovněž nebyla predikována, ale nastala. Pro rok 2016 již figurovala na prvním místě, v roce 2017 pak na druhém a rok nato vymizela zcela – myšleno z tabulek, nikoliv ze světa. Přirozeně počítačové útoky, které postihly USA a další země v roce 2020, nikdo z autorů rovněž nepředznamenal.

Je tedy vidět, že ani projekt Wikipedie, ani Mezinárodního ekonomického fóra nejsou dostatečně spolehlivé na to, abychom si mohli utvářet pokud možno objektivní obraz o fungování světa. Vlastně mám dojem, že k umění jeho skládání nám ještě mnoho chybí. Například intenzivní spolupráce společenských, technických a přírodních věd, tedy něco, co třeba v mém světě vědy je naprosto přirozené a nutné. Na druhou stranu je zapotřebí přiznat, že naše moderní východiska pro činění strategických rozhodnutí jsou stále ještě hodně omezená, protože teprve uplynulé 20. století bylo údobím, ze kterého máme data pro širokou škálu procesů a lidských činností, jak ostatně ukazuje i unikátní publikace The First Measured Century (viz Caplow, Hicks a Wattenberg 2001), o něco mladší publikace OECD zabývající se vývojem světa od roku 1820, ovšem s méně přesnými staršími daty (van Zanden a kol. 2014) nebo Maddisonova slavná The World Economy: A Millennial Perspective zabývající se vývojem ekonomiky za poslední dva tisíce let, ovšem se zásadně nepřesnými daty (Maddison 2001).

Tabulka s největšími a nejpravděpodobnějšími krizovými faktory každoročně publikovaná Světovým ekonomickým fórem.

Když se v rámci dlouhých časových řad ohlédneme za naší minulostí tisíce let nazpět, velice snadno zjistíme, že přes veškeré hrůzy je cesta člověka časem lemována nespočetnými úspěchy. Nikdy se nestalo, že by po uzavření cyklu na tom byli lidé hůře než na jeho začátku. Dokonce se zdá, že každá vlna konfliktů či katastrofy zčásti odstraňují ekonomickou nerovnost a vytvářejí novou startovní čáru s mnohem rovnějšími příležitostmi, než jak tomu je v systému ve fázi jeho úpadku (Scheidel 2017).

Je bez diskuse, že lidstvo se neustále zlepšuje v tom, co dělá člověka člověkem – starost o druhé, lidskost, soustrast, soucit, ambice pomáhat slabším a zlepšovat svět. Stačí na chvilku zalistovat knížkou Hanse Roslinga s názvem Faktomluva (Rosling a kol. 2018), abychom snadno zjistili, že jen za posledních dvacet let se počet lidí žijících v absolutní bídě (tzn. lidé s příjmem cca 40 Kč na den) snížil na třetinu, že nejméně 80 procent všech dětí na světě je dnes očkováno proti smrtelným nemocem a více jak 60 procent dívek v nejchudších zemích má přístup alespoň k základnímu vzdělání. Naproti tomu 780 milionů lidí na planetě nemá k dispozici bezpečný zdroj upravené vody a 2,5 miliardy (!) lidí nemá možnost užívat zdravotně nezávadné toalety.[4]4

Hans Rosling dělí obyvatele planety do čtyř skupin podle ekonomické úrovně. Úroveň 1 znamená příjem asi 22 Kč na hlavu a den. Žijete v rodině s pěti bosými dětmi, které stráví několik hodin denně nošením vody – často nevalné kvality – pro domácnost ze vzdálenosti několika kilometrů. Topíte si na otevřeném ohni v jediné místnosti a některé z vašich děti zemře před dosažením dospělosti. V tuto chvíli je takových lidí asi miliarda. Úroveň 2 znamená, že denně vyděláte asi 90 Kč. Máte elektřinu a děti můžou psát úkoly i po setmění. Také mají boty a kolo. Vlastníte plynový vařič. Občas si koupíte potraviny, takže nejste závislí jen na tom, co vypěstujete nebo najdete. Nanosit vodu ke každodennímu životu nyní trvá jen 30 minut! V těchto podmínkách žijí dnes asi 3 miliardy lidí. Na Úrovni 3 žijí další dvě miliardy lidí. Váš příjem nyní činí 350 Kč a máte stálé zaměstnání – pracujete 16 hodin 7 dní v týdnu. Máte elektřinu a ledničku. Dvě z vašich dětí mohou studovat střední školu. Konečně minimální příjem Úrovně 4, tedy 700 Kč a více, má dnes zhruba miliarda lidí – při necelých osmi miliardách obyvatel tedy zhruba jeden člověk z osmi. Absolvovali jste nejméně dvanáct let školní docházky a taky jste už letěli letadlem. Doma máte přívod teplé i studené vody, vlastníte auto a jednou za měsíc si vyjdete do běžné restarurace. Téměř sedm miliard lidí na světě o této úrovni jen sní… (Rosling a kol. 2018, 43–46). Z Roslingových dat vyplývá, věřím, velice jasně, že tento svět již mnohé dokázal na své cestě dopředu, ale že má zároveň ještě dlouhou cestu před sebou.

A možná to nejdůležitější nakonec – nebojme se každý z nás přijmout svou odpovědnost za budování tohoto světa. Nikdo z nás tu odpovědnost nesejme. Spojujme se s cílem věcně řešit každodenní problémy, jejichž podstata je však mnohem obecnější. Naše mikrosvěty jsou totiž odrazem světa obecného, celoplanetárního, a naopak. Pokud se totiž nenaučíme řešit globální problémy globálně, může se stát, že naše selhání bude mít fatální důsledky. Máme však jako první v historii člověka na této planetě poznání, vědomosti, technologie i prostředky, abychom to dokázali. Kéž bychom tímto filtrem prošli.

Pokud si přejeme lepší budoucnost, nezbývá, než abychom se o ni přičinili my sami.

Všichni si podvědomě přejeme změnu: nadáváme na současnou politickou situaci, jsme skeptičtí k budoucnosti. A stále očekáváme, že někdo přijde. Pravda je taková, že změnu máme v rukou jen my. Pokud si přejeme lepší budoucnost, nezbývá, než abychom se o ni přičinili my sami. Občanská společnost. Změna musí přijít zdola. S tím ale úzce souvisí i role lídrů a vizionářů, kteří jsou schopni ukázat a pojmenovat věci, které ostatní nevidí, a nadchnout je pro ně. V tom spočívá i možné využití sedmi zákonů. Pokud chceme změnit budoucnost, pokud se chceme vyhnout kolapsům tak, jak je známe z historie, tyto zákony to mohou umožnit – vidět na horizontu událostí blížící se změnu a vytvářet ostrůvky stability, tak jak to kdysi ve své Nadaci navrhl Isaac Asimov, a překonat nejhorší okamžiky krize. Pokud víme, co nás může potkat, můžeme udělat mnohem více než naši předchůdci, abychom se tomu nejhoršímu vyhnuli.[5]5 Aplikace sedmi zákonů, kterými se zabývám na dalších stránkách, věřím, může být významným nástrojem pro zlepšení stability a udržitelnosti lidské civilizace na naší planetě.

Když se ohlédnu zpět do minulosti a zaposlouchám se do duchovního odkazu různých společností a kultur, slyším prakticky stále totéž – slova a myšlenky o víře v lepší svět, pokoře a bázni před řádem, který je přesahoval, a zároveň ambici být lepší a starat se o tento svět. Viděl jsem to na různých kontinentech ve formě monumentálních památek různých forem, ale podobného významu, vnímal jsem to na cestách mezi lidmi, jejichž jména mi již vymizela z paměti, ale kteří pracovali, aby mohli žít, lovili, aby se najedli, a věřili, že mozaika života dává smysl, ať již převažují ty nebo ony odstíny barev. Historie je plná příběhů lidí, které se nezapomínají. A moc si přeji, aby taková byla i doba, kterou utváříme my.

Není náhodou, jak ostatně píše i Walter Isaacson ve své knize Inovátoři, že lidé, kteří dnes mění svět, jsou ti, kteří dokáží kombinovat technologie, vědu a umění. To o sobě ostatně sám řekl i Steve Jobs: „V mládí jsem se vždycky považoval za humanitně zaměřeného člověka, ale měl jsem rád elektroniku.“[6]6 Nepřeju si nic jiného, než abychom v takovém prostředí žili i my v naší zemi, aktuálně technokratické a zaměřené převážně na výrobu v továrnách. Zemi, která se nechlubí svými investicemi v zahraničí, ale tím, že investice do ní přicházejí.

Tato knížka se snaží si na nic nehrát – není vědeckým výstupem grantu, není manuálem, zřejmě není ani poutavým románem, co přečtete za den a bez dechu. Je to moje osobní vyrovnání s tím, co se mi podařilo o civilizacích – současných a minulých – pochopit. Na následujících stránkách se snažím o nich shrnout to, co by se ve stručnosti dalo z pohledu historie, dlouhých časových řad a osudů člověka pojmenovat jako konečnost a konflikt, nespojitost a neočekávanost, počátek a kořeny krize v něm, etika, vize a sdílené normy chování, společenská smlouva a elity, technologie, složitost a zdroje energie a konečně schopnost adaptace a odolnost.

Jsem přesvědčen, že svět se sedmi zákony může být lepším místem k žití pro každého z nás. Nekonečný a stále znovu opakující se příběh v pozměněných kulisách. Posuďte ostatně sami.

1 Bárta, M. 2011, Kolaps a regenerace: pokračující cesty minulých civilizací, in: Bárta, M. a Kovář, M., eds., Kolaps a regenerace. Cesty civilizací a kultur. Minulost, současnost a budoucnost komplexních společností, Praha: Academia, 19–46. Bárta, M. 2013, 4. Zrychlování tempa. Svět bohů, králů a monumentů (4000–1000 př. Kr.), in: Bárta, M. a Kovář, M., eds., Civilizace a dějiny. Historie světa pohledem dvaceti českých vědců, Praha: Academia, 111–143. Bárta, M. 2014, Vertikalita. Co se stalo?, in: Cílek, V., ed., Něco se muselo stát. Nová kniha proměn, Praha: Novela Bohemica, 378–385. Bárta, M. 2015, Makrohistorie a přerušované rovnováhy. O dynamice dějin, in: Bárta, M., Kovář, M. a Foltýn, O., eds., Povaha změny. Bezpečnost, rizika a stav dnešní civilizace, Praha: Vyšehrad, 18–37. Bárta, M. 2016, Hérakleitův test. Lineární a cyklická povaha vývoje civilizací, in: Bárta, M., Kovář, M. a Foltýn, O., eds., Na rozhraní. Krize a proměny současného světa, Praha: Vyšehrad, 44–68. Bárta, M. 2016, Příběh civilizace. Vzestup a pád stavitelů pyramid, Praha: Academia. Bárta, M. 2017, Johannes Gutenberg (1397/1400–1468). Vynález knihtisku a zrození moderní Evropy, in: Bárta, M. a Kovář, M., eds., Lidé a dějiny. K roli osobnosti v historii v multidisciplinární perspektivě, Praha: Academia, 189–207.

2 https://grevd.org/consortium/partner/gtd.

3 https://www.weforum.org/reports/the-global-risks-report-2020.

4 Zdroj Centers for Desease Controls and Prevention, https://www.cdc.gov/healthywater/global/wash_statistics.html.

5 https://cs.wikipedia.org/wiki/Nadace_(knižn%C3%AD_série)

6 Isaacson, W. 2015, Inovátoři. Jak skupinka vynálezců, hackerů, géniů a nadšenců stvořila digitální revoluci, Praha: Práh, 19.

I. ZÁKON KOLAPSU A REGENERACE

Všechny společnosti a civilizace jsou omezené v čase a prostoru. Na jejich začátku i konci stojí obvykle konflikt. Jejich kolaps neznamená zánik, ale zásadní přeměnu, kdy daná společnost nebo civilizace obvykle přechází do jiné.

Všichni si vzpomeneme na hodiny dějepisu, ať již na základní nebo střední škole. Kromě hromady letopočtů a historických postav, které nám nic neříkaly, vyjma toho, že někdo byl větší král než druhý a tento zloduch byl horší než tamten, jsme se do úmoru lopotili se jmény osob, společnostmi a civilizacemi, které sice existovaly a měly být údajně – často to již nelze snadno poznat – slavné, přesto ale neexistují. Mezi prvními otázkami, které se v této souvislosti nabízejí, jsou samozřejmě ty naprosto nejjednodušší: proč už tady tedy nejsou? A proč mají být vlastně důležité? Co nám na nich sejde, že? Anebo by snad mělo? Na ty další otázky, tedy proč je vlastně studovat společně s těmi existujícími, se budu snažit odpovídat průběžně v celé knize. A na předchozí nabídnu vysvětlení v této kapitole. Takže začínám jednoduchým konstatováním, že většina civilizací popisovaných v historických nebo archeologických knihách už neexistuje a že procházela vývojem, který nebyl lineární ani pozvolný, ale udával se v jakýchsi skocích (viz Zákon 2). Možná to bude pro někoho překvapení, ale poukáži i na to, že po jejich kolapsu byly nové kultury nebo civilizace obvykle vytvořeny těmi samými lidmi…

Stále kupředu… Doopravdy?

Jednou z velkých otázek v historii je, jakým způsobem se civilizace vyvíjejí v čase, jak moc se vše skutečně opakuje a v neposlední řadě, jakým způsobem to končí, tedy takzvaně kolabuje. Na začátku prvního tisíciletí př. Kr. se udál záhadný jev, jehož vysvětlení je nám zatím na hony vzdáleno. Došlo k tomu, že v různých částech světa se jakoby ze dne na den změnilo chápání lidských dějin na této planetě. Do té doby bylo zvykem vnímat dějiny cyklicky, jako něco, co se opakuje každý rok znovu a znovu jako roční období nebo jako doba nástupu nového panovníka, kdy se obnovuje vláda bohů nad světem prostřednictvím jimi vybraného zástupce na zemi. To vše zmizelo, když lidé v Egyptě, Číně, Indii nebo na Blízkém východě došli k tomu, že podstata lidských dějin není cyklická a opakující se, ale že naopak spočívá v jejich linearitě a směřování (Armstrongová 2012).

Zamysleli jste se nad tím, že spousta věcí, které jsme považovali za tak samozřejmé jako dýchat, prostě samozřejmá není?

V našem myšlení se to často projevuje názorem, že jak postupujeme časem, musíme se mít stále lépe, že každý rok musí být vyšší HDP a mnoho dalších krajně nejistých věcí. Stále lepší auta, telefony, lyže, dovolené a bůhví co ještě. Jen lidská mysl se zase tolik nemění… Možná i proto bylo poučné, že na konci zimy roku 2019/2020 se svět takřka zastavil, ekonomika vypnula a lidé zůstali doma. A to vše se v nějaké míře opakovalo i na podzim. Všimli jste si toho ticha a prázdných ulic? Zamysleli jste se nad tím, že spousta věcí, které jsme považovali za tak samozřejmé jako dýchat, prostě samozřejmá není? Přitom nešlo zase o nijak výjimečnou věc. V minulosti, a to i v průběhu 20. století, docházelo opakovaně k situacím, kdy si člověk uvědomil, že nic není dané ani garantované. Vezměme jen obě světové války nebo epidemii španělské chřipky. Lidé mohou umírat po milionech, obchody se nemusí otevřít, školy mohou zůstat zavřené velice dlouho, někdo nám může usilovat o život a boj a válka se mohou stát naší každodenností na dlouhou dobu. Že ne? Ujišťuji vás, že ano. Stačí se přece ohlédnout do minulosti. Je to jen naše pýcha a pochopitelná omezenost, která brání reflexi a uvědomění si, že svět nemusí být nutně jen to, v čem jsme roky žili s pocitem (zčásti oprávněným), že tomu tak bude navždy.

Dějiny v kruhu

Do jaké míry v sobě lineární pojetí dějin, kdy vše směřuje neustále kupředu a tato časová osa je dělena na menší, nestejně dlouhé vývojové úseky, zahrnuje i projevy cyklicity? Tzv. kolaps společnosti či civilizace, čili jistý předěl označující zásadní změnu kvality, složitosti a dostupnosti zdrojů, které to vše pohánějí kupředu, je často provázen tím, že společnost si ani neuvědomuje, že k němu spěje nebo že by bylo něco tolik v nepořádku. Přitom historie a archeologie jsou mimo jiné vědami zabývajícími se předěly a změnami stejně jako příčinami, které k nim vedly, a rovněž jejich následky. Jednou z velkých otázek při studiu zásadních změn a kolapsů ve společnostech je také to, zda nastávají jako důsledek dlouhodobého procesu či procesů, nebo zda jsou výsledkem jedinečné události.

Již autor starozákonní Knihy Kazatel (Kohelet) rozvažoval nad opakujícími se dějinami: „Všechno má svou chvíli a každá věc pod sluncem má svůj čas.“ (Kazatel 3:1) „Jedno pokolení odchází, druhé pokolení přichází, ale země trvá stále.“ (Kazatel 1:4) „Co bylo, to bude, co se stalo, bude se opět dít a nic nového není pod sluncem.“ (Kazatel 1:9)[7]7

V tomto ohledu stojí za to zmínit i rozsáhlou a dodnes hojně čtenou a citovanou práci středověkého arabského učence Ibn Chaldúna (1332–1406). Tomuto tématu se zevrubně věnoval v práci nazvané zkráceně Mukaddima (česky Čas království a říší Mukaddima: úvod do historie, Ibn Chaldún 1972). Ta se zabývá dějinami všech zemí, oblastí a národů, které přišly do styku s tehdejším islámským světem. Pro nás patrně nejdůležitější částí jeho Úvodu je ta, která pojednává o přirozené délce života vládcovských dynastií, se kterými byl tento historik velice dobře obeznámen. Ibn Chaldún tvrdí, že k této změně či obnově se dospívá postupným procesem.

Ibn Chaldún vycházel z toho, že žádná dynastie obvykle netrvala déle jak tři generace, přičemž délku každé z nich ustavuje na přibližně čtyřicet let. Po této periodě, činící zhruba sto až sto dvacet let, nastává přeryv vedoucí k nové formě vlády. Při popisu tohoto mechanismu se přirozeně drží charakteristik, které platí zejména pro arabské „beduínské“ dynastie (Ibn Chaldún 1972, 177–78). Ibn Chaldún zformuloval to, co si hloubavá mysl uvědomí i sama. Vybavuje se mi nedávný zážitek, kdy jsme s kamarádem Jakubem na toto téma vedli rozhovor. Jakub mi prakticky přesně zopakoval slova našeho arabského myslitele. Když jsem se udiveně zeptal, zda ho četl, opáčil, že nikoliv, ale že mu stačí se dívat. Kéž bychom častěji vnímali to, co vidíme.

Cole, cyklus Cesta impéria – Pastorální krajina, rodící se civilizace…

Přesto, že je zmiňovaný text starý již pěknou řádku století, lze ho do značné míry použít jako základ diskuse a analýzy toho, o co nám jde na tomto místě především: povahy změny. Textu nelze upřít jeho nadčasovost a aktuálnost, a to i dnes. Ibn Chaldún totiž říká zhruba toto: že existují cykly, které ohraničují vzestup a pád specificky vzniklých sociálních celků. Takovými mohou být dynastie, ale obecně i celé kultury, společnosti nebo civilizace. Na dalších stránkách se pak Ibn Chaldún zabývá i změnou, kdy je každá takováto dynastie, která se vnitřně vyčerpala, nahrazena jinou. To však nutně neznamená zánik ani zkázu, jde v podstatě o regenerační, „samoobnovovací“ mechanismus takové povahy, který obvykle spojujeme právě s procesem tzv. kolapsu společenského systému, tedy okamžikem, kdy se systém buď vnitřně vyčerpá, nebo je vnějšími faktory zmrzačen a je třeba ho začít budovat strukturálně zcela od začátku. Systém obvykle nezaniká, nýbrž se proměňuje, a tato proměna zahrnuje i údobí s poměrně nízkou složitostí – komplexitou, tedy časovým úsekem, kdy systém nemá zdroje na to, aby mohl vynakládat vysoké množství energie na svůj hypotetický růst. Než se však vydáme po stopách vzestupů a pádů, dovolte mi následující malé odbočení.

Jetlag, komplexita a zboží v regálech

Miluji Spojené státy, velkou zemi, kde skutečně je všechno možné. Ne kvůli nějaké ideologii. Spojené státy jsou stále mladé, silné, proměňující se každý den. Měl jsem možnost učit na jedné z nejlepších univerzit, na Pensylvánské univerzitě a z řady mých tehdejších studentů jsou dnes skvělí vědci. Od té doby na americké univerzity nedám dopustit. Jsou prostě nejlepší. Miluji vzdálený zvuk amerických vlaků, všudypřítomný zvuk chladicích jednotek, lidi ze všech koutů světa spěchající s kelímky kávy a čerstvými bagely se sýrem. Na sklonku roku 2019 jsem vyrazil na plánovanou cestu do Spojených států. Netušil jsem, že bude na dlouho poslední. Původně jsem tam měl pobývat dva týdny, které se smrskly díky udílení prestižní ceny Česká hlava na čtyři dny. V San Diegu mě čekala přednáška na téma objevů v Abúsíru a ojedinělý seminář na téma kolapsů v různých kulturách, který organizovali kamarádi Tom Levy (mluvím o něm i v jiné části této knížky) a Assaf Landau.

Dlouhý „long-haul“ let z Amsterdamu, devítihodinový jetlag, kdy jsem se do pronajatého apartmánu dostal někdy v jednu ráno poté, co jsem půl hodiny hledal zakódovanou schránku s klíčem a bál se, že mě zpozoruje jako jakousi podivnou postavu v rezidenční čtvrti místní policejní hlídka, vykonaly své. Časový posun mě vyhnal z postele s úsvitem slunce. Naléhavá potřeba kávy a snídaně mě donutily vydat se do nejbližšího a shodou okolností americky velkého supermarketu. Pomalu jsem bloumal obchodem, a jak to bývá, alespoň u mě, začal jsem ostře vnímat místní atmosféru. A najednou jsem si uvědomil desítky metrů dlouhé nákupní regály naplněné variantami jednoho a toho samého zboží, navíc z různých koutů světa. Ulička za uličkou, vždy každá z nich zastavěná těmi samými produkty v různých podobách. A došlo mi, že je to ideální způsob, jehož prostřednictvím lze pochopit naši současnou komplexitu, která se promítá do nepřeberného množství možností, jak uspokojit své potřeby. Právě ty regály po příletu se proměnily ve zhmotněnou energii, kterou musíme vyprodukovat, abychom udrželi v chodu takovýto svět. A to prostě není samo sebou, není to samozřejmostí, ani něčím, co tu musí být navěky. Opravdu musíme zakládat naši složitost na vývozu mléka do Německa a po jeho zpracování na dovážení produktů z toho samého mléka, na jablkách ze Španělska, rajčatech z Maroka a máslu z Francie? Nebo bychom měli usilovat o větší soběstačnost, která by vedla k menšímu zmaru krajiny, menším frustracím z nedostatku práce a konečně i k méně nesmyslným subvencím?

Pohled na jednu z uliček velkého supermarketu v San Diegu.Teorie cyklů

Na myšlenky o cykličnosti a kolísání složitosti společností postupně navázala celá řada pozdějších autorů, jakými byli například Giambattista Vico (1668–1744) se svou teorií o třech fázích vývoje civilizací – božské, hrdinské a lidské (česky Vico 1991). Mezi nejvýznamnější proponenty cykličnosti vývoje civilizací ve 20. století patřili Oswald Spengler (1880–1936) a Joseph Arnold Toynbee (1889–1975). Naopak k proponentům lineárního pojetí řadíme Karla Marxe (1818–1883). V této knížce ale nechci čtenáře unavovat jejich teoriemi, které si v případě zájmu může dohledat na jiném místě (Bárta 2016b).

Pozoruhodným autorem, který se explicitně zabývá teorií cyklů nejen v dávné minulosti, ale hledá je i ve vývoji současných civilizací, je americký badatel Peter Turchin. Ve své práci z roku 2012 se věnuje velmi specifické analýze vývoje a výskytu krizí ve Spojených státech amerických v rozmezí let 1780–2010, tedy od začátku americké republiky do doby, kdy jeho studie vznikala. Podle Turchina lze v tomto specifickém období identifikovat cyklus, který se pravidelně opakuje a má délku přibližně padesát let s vrcholy oscilací kolem let 1870, 1920 a 1970. Turchinova studie je inspirativní zejména tím, že hlavní faktory způsobující nerovnoměrný vývoj hledá ve vnitřní dynamice společnosti a civilizací, které jsou podle něj tím rozhodujícím, co vede k obdobím nestability (Turchin 2012, 578).

Principiálně důležité je to, že nejde o cykly v matematickém smyslu, které by se daly přesně vypočítat. Naopak, slovo cyklus Turchin používá v obecném smyslu, protože je nejvýstižnější pro opakující se a svou povahou jasně vymezený fenomén, přičemž jeho skutečná délka se může lišit. Cyklus trvající přibližně padesát let má zřejmě co do činění s genetickou výbavou člověka. Vysvětlení je zcela jednoduché, generace, která zažila skutečnou krizi, je vůči jejím příznakům velmi citlivá a je schopna a ochotna proti nim bojovat. Po ní nastupující generace zčásti také, přinejmenším do té doby, pokud starší generace ještě žije. Po jejím odchodu se celý proces opakuje.

Thomas Cole, cyklus Cesta impéria – Vrcholná říše, civilizace na vrcholu své složitosti.

Existenci cyklů Turchin nalézá prakticky ve všech agrárních společnostech, pro které existují spolehlivé záznamy (Čína, Blízký východ, jihovýchodní Asie), zatímco padesátileté cykly se nutně nevyskytují vždy. Podle něj tím pádem musí existovat obecné zákonitosti, které vedou k výskytu sekulárních cyklů bez ohledu na regionální nebo historický kontext. Řešení nalézá v teorii strukturální demografie. Přetlak pracovní síly ve vztahu k omezeným pracovním možnostem podle něj způsobuje velký tlak na instituce dané společnosti. To se projevuje v soustavném tlaku na inflaci cen, ve snižování reálných mezd, v úpadku venkova, migraci do měst a vede ke zvýšené frekvenci protestů proti stávajícím platovým podmínkám a k rabování potravin.

Zároveň rychlý nárůst mladé vzdělané generace vyúsťuje v tzv. nadprodukci elit, kdy počet uchazečů o elitní místa značně převyšuje jejich reálný počet. Tento tlak na pozice dále směřuje k tomu, že se rozvíjejí tzv. zájmové skupiny podle teorie, kterou formuloval Mancur Olson v roce 1982 (česky Olson 2008). Sítě, které v důsledku toho vznikají, spojují členy spojené rodinnými a/nebo profesními zájmy a vytěsňují jakékoliv vetřelce v soutěži o stále omezenější zdroje. Moderní definici zájmových skupin lze formulovat takto: jde o specifická seskupení, která charakterizuje nestranickost, organizovanost a zapojení do politických aktivit. Zájmová skupina formálně není součástí žádné politické strany, je dobře organizovaná s vlastním rozpočtem, členy a administrativou a je politicky aktivní, tedy lobbuje za své definované zájmy, které obvykle nekorespondují se zájmem veřejným (dodávám já) (Nownes, Baumgartner a Leech 2004). Důsledkem těchto trendů je vzestup úřednického aparátu a armády, respektive silových složek státu. Vše vrcholí fiskální krizí, dochází k odporu ze strany elit i lidu a centrální státní moc silně eroduje. Bují boj i uvnitř elit (ať už jsou to státní úřady, ekonomické elity nebo politické strany). Začíná další část cyklu a končí společenská smlouva… (Turchin 2012, 579).

Tuto teorii Turchin v další části studie demonstruje na počtu vnitřních konfliktů ve vývoji Spojených států v daném zkoumaném období. Celkem identifikuje 1 590 nestabilních (konfliktních událostí), a přestože na dobu pěti let připadá v průměru pětatřicet událostí, jejich skutečné rozdělení v čase je značně nerovnoměrné. Prakticky šedesát procent všech konfliktních událostí jde na vrub vln rabování, které vrcholily v letech 1870, 1920 a 1970, tedy pokaždé po zhruba padesáti letech. Možná do této posloupnosti patří i doba neklidu kolem roku 1830 a velmi pravděpodobně i doba americké revoluce v letech 1775–1783.

CESTA IMPÉRIA

Thomas Cole (1801–1848) byl anglo-americký malíř, známý mimo jiné jako autor pěti proslulých alegorických obrazů vytvořených v rámci cyklu Cesta impéria (Course of Empire), jejichž předobrazem je vzestup a pád starověkého Říma. První obraz se jmenuje Doba divokosti a zachycuje divokou krajinu, ve které pár lovců a sběračů vyhledává úkryt před nastávající bouří. Na něj navazuje obraz nazvaný Pastorální krajina se zemědělskou krajinou bez lesa a s malým chrámem řeckého stylu. Třetí výjev malíř pojmenoval Vrcholná říše. Představuje impérium na vrcholu vývoje, velké kamenné město s honosnými stavbami a chrámy, obklopenými mořem bohatých občanů a obchodníků. Následuje obraz Zkáza. Zachycuje pohled na to samé město ponořené v bojích a vystavené postupnému zániku v důsledku vnitřních konfliktů a náporu nájezdníků. Poslední obraz tohoto cyklu, Zármutek, se jakoby vrací do počátečního bodu. Vidíme návrat k přírodní krajině oproštěné od civilizace. Můžeme pozorovat znovu nadechnutí a klid, kde předcházející dramatické události připomínají ojedinělé ruiny. V této knížce můžete vidět reprodukce čtyř obrazů. Fascinující na Coleovi je i to, že nebyl žádným vědcem, přesto však vystihl velice věrně, byť schematicky, fungování civilizací.

Útok na washingtonský Kapitol vyznavači prezidenta Donalda Trumpa 6. 1. 2021.

Spojené státy v roce 2020

Turchin předvídal, že pokud je tato teorie správná, měla by další podobná vlna postihnout Spojené státy v roce 2020. A když se podíváme na to, co se tam na jaře a na začátku léta odehrávalo, nemusíme být daleko od pravdy. Nejprve to byla epidemie čínského viru covid-19, která znamenala, že země měla v absolutních číslech nejvyšší počet potvrzených infikovaných osob – necelý milion. V přepočtu mrtvých na milion obyvatel dosahovaly 776 případů, zatímco Itálie měla 824 mrtvých, Španělsko 912 a Francie 748. 283 000 mrtvých v USA na začátku prosince znamenalo mortalitu zhruba 1,9 procenta. Ve srovnání například s nejhůře postiženými zeměmi v Evropě – Španělskem (2,7 procenta), Itálií (3,5 procenta), Spojeným královstvím (3,6 procenta) – podstatně nižší, i když na základě zpráv médií by se mohla zdát, že šlo o největší peklo na světě. Nešlo. Pro zajímavost údaje z České republiky se koncem prosince blížily k 10 000 mrtvých a mortalitě 1,7 procenta.[8]8 Na začátku roku 2021, kdy je dokončován tento text, se zdá, že epidemie povede ze strany USA k zostření obchodní války s Čínou, návratu mnoha amerických firem z Číny zpět do země a ke ztrátě, doufejme, že přechodné, mnoha pracovních míst.

Druhým faktorem, který zásadně otřásl vírou ve stabilitu Spojených států a poukázal na prakticky již nesmiřitelnou nenávist mezi demokratickou a republikánskou stranou, byla smrt Afroameričana George Floyda 25. května 2020 ve městě Minneapolis ve státě Minnesota. A to za objektivně ne zcela unikátních okolností. Floyd byl konfrontován s přivolanou policejní hlídkou poté, co se pokusil zaplatit za cigarety padělanou bankovkou, navíc pod vlivem drog. Hlídka s ním zacházela takovým způsobem, že Floyd na následky zemřel ještě na místě zásahu. Důvody policejní brutality nejsou zcela jasné, ale vedly k téměř okamžitému propuštění zasahujících policistů a k jejich obvinění z vraždy. Bezprostředně poté se po většině území rozhořely mírumilovné i bojové protesty, které si vyžádaly stovky raněných na obou stranách. Ve městě Birmingham ve státě Alabama například starosta nařídil v reakci na zabití Floyda odstranění památníku Konfederace věnovaného všem padlým vojákům a námořníkům. Paradoxně se tak stalo večer na konci dne státního svátku, který připomíná právě jednoho z vůdců Konfederace, Jeffersona Davise. V mnoha dalších městech se rabovalo a protestovalo, a to i přes explicitní zákaz vycházení. Přímo před Bílým domem došlo k takovým protestům, že prezident Donald Trump skončil na přechodnou dobu v bunkru pod Bílým domem, vybudovaném pro případ války. Zanedlouho poté nařídil celostátní mobilizaci policejních i vojenských sil. Protesty se přelily do Evropy, kde se i socha Winstona Churchilla před Vysokou školou ekonomickou v Praze dočkala hanlivého nápisu. V listopadových prezidentských volbách prohrál úřadující prezident Trump a Amerika je rozpolcená jako zatím nikdy v historii.

Předpovídaná krize pro rok 2020 skutečně nadešla. Koncentrace konfliktů ve Spojených státech roku 2020, nástup nového prezidenta Joe Bidena, který je krystalickým opakem odstupujícího Donalda Trumpa, zřetelně naznačuje zásadní změny země, na jejichž počátku byl konflikt. Lze napsat, že krizový rok 2020 v souvislosti s Donaldem Trumpem, neschopným uznat výsledky demokratických voleb, vyvrcholil 6. ledna 2021, kdy několikatisícový dav jeho příznivců napadl budovu Kongresu Spojených států. Šlo o neslýchanou událost, která se nestala dvě století od doby, kdy britské jednotky v roce 1812 vypálily celé město.[9]9 Rozumí se samo sebou, že incident otřásl nejen Spojenými státy samotnými, ale doslova celým světem.

Turchinova teorie cyklů vznikla na základě rozboru historického vývoje nejen ve Spojených státech, ale zároveň srovnáním s obdobnými trendy v jiných civilizacích či společnostech. Turchin správně podotýká, že v současné době to nejsou války mezi státy, ale rozpory uvnitř států samotných, které stojí za většinou konfliktů. Devadesát procent válečných obětí od konce studené války padlo v důsledku vnitrostátních krizí, nikoli mezinárodních bojů . Je zde velmi zřetelná tendence k nárůstu početnosti právě vnitrostátních konfliktů: zatímco v šedesátých letech 20. století to bylo něco kolem 29 procent, po roce 2000 to bylo přes 92 procent (Lacina a Gledistch 2005, 157, table 3). A právě množství vnitřních konfliktů sledované v dlouhodobém časovém horizontu je pro Turchina základním východiskem. Jeho studie je velmi poučná, protože jako jeden z mála studuje opravdu dlouhodobé trendy trvající i několik století, a tím tedy významně zvyšuje vypovídací hodnotu a relevanci svých pozorování.

Další důležitý příspěvek k tématu vývoje, cyklů a faktorů působících při vzestupu a následně krizi společnosti představují výsledky výzkumu vědců Safa Motesharreiho, Jorgeho Rivase a Eugenie Kalnayeové, publikované v roce 2014 a zabývající se dynamikou vývoje společnosti. Ve své studii se autoři pomocí teoretického modelování zamýšlejí především nad otázkou, k čemu vedou proměnlivé hodnoty u následujících parametrů specifické populace: porodnost, úmrtnost, úživná kapacita přírodního prostředí, velikost elity a ne-elit („masy“) a konečně míra přerozdělování/sdílení ekonomického potenciálu. Jejich studie, nazývaná také jako model HANDY (akronym z anglického názvu „Human and nature dynamics“ – Lidská a přírodní dynamika), začíná konstatováním:

Thomas Cole, cyklus Cesta impéria – Zármutek.

„Je běžné popisovat lidskou historii jako neúnavné a nevyhnutelné směřování ke stále vyšším úrovním komplexity, politické organizovanosti a ekonomické specializaci, doprovázeným vývojem komplexnějších a účinnějších technologií vedoucích ke stále rostoucí populaci. Toto vše je zajišťováno získáváním stále většího množství surovin, energie a informací. Přesto toto vše není jediná možnost. Ve skutečnosti případy, kdy byl tento zdánlivě univerzální, dlouhodobý trend tvrdě přerušen prudkým kolapsem – často trvajícím století –, jsou docela běžné. Krátký přehled několika příkladů kolapsů naznačuje, že proces vzestupu a pádu je ve skutečnosti stále znovu v historii objevující se cyklus, který ukazuje, že je důležité nalézt obecné vysvětlení tohoto procesu.“

(Motesharrei, Rivas a Kalnay 2014, 90)

Známe i další cykly, jako například sedmiletý, který zřejmě souvisí se severoatlantickými oscilacemi (NAO). Jde o složitý a zatím stále pouze zčásti pochopený klimatický jev v severní části Atlantiku, úzce související se změnami klimatu mezi Islandem a Azorami. Je převážně charakterizován cyklickými změnami tlaku vzduchu a bouřemi v severním Atlantiku. NAO má zásadní vliv na klimatické změny v severním Atlantiku, Evropě, Středomoří a části Asie.[10]10

Ne náhodou potvrzuje pozorování zapsané starověkými populacemi o cyklu sedmi tučných a sedmi hladových let. To se dochovalo ve starozákonním textu, který má přímou návaznost na starověký Egypt. Vystupuje tu biblický Josef, který egyptskému faraonovi vyloží jako podobenství jeho sen o sedmi hubených a sedmi tučných kravách (První kniha Mojžíšova 41:1–57). Tento sedmiletý cyklus připomíná délku hospodářského cyklu, který definoval v polovině 19. století francouzský lékař a statistik Clement Juglar (1819–1905) a stanovil jeho délku na 6 až 10 let.[11]11 Ani sedmiletý, ani hospodářský cyklus neumíme zatím zcela vysvětlit.

Kolaps jako začátek nového vzestupu nakonec

Archeolog stejně jako historik jsou posedlí (pokud jsou odpovídajícím způsobem oddáni své vědě a předmětu bádání) hledáním ducha doby, tedy toho, co zkoumanou společnost spojuje a odlišuje od toho, co bylo před ní nebo co následovalo po ní. Kontinuita a inovace, stálost a změna, unikátnost a běžnost jsou nedílné aspekty časové a prostorové orientace moderního vědce ve světě zaniklých civilizací a kultur (a vlastně i těch, které se stále drží při životě). Velmi důležitá je i perspektiva, rozhled a preference vědce. Můžeme uspět, pouze pokud dojde k synergii přírodních a společenských věd a pokud si archeolog a historik uvědomí, že pro jakékoliv pokusy o sestavení chronologie je potřeba vzít v úvahu všechny možné subsystémy tvořící zkoumanou společnost, respektive dobu a povahu jejich vzájemného ovlivňování. Jak již bylo naznačeno, zásadní zlomové linie se v dějinách vyskytují vždy tehdy, když se jednotlivé subsystémy vytvářející společnost začnou navzájem tak rychle ovlivňovat, že systém prochází rychlou a hlubokou změnou (více o tom v Zákoně 2).

Kolaps v našem kontextu znamená mnohem spíše zásadní a rychlou změnu a transformaci, které tvoří líc mince, jejíž rub je ve znamení obnovy a nového vzestupu.

Základní otázkou tudíž je, co si vlastně pod výrazem kolaps společnosti, kultury či civilizace můžeme a máme či nemáme představit? Tato otázka si v mnohém zasluhuje pozornost a vysvětlení. Proč? Jednoduše proto, že v případě kolapsu se nejčastěji míní kolaps ekologický či environmentální, který skutečně implikuje závěr, že jde o zničení, zkázu a v důsledku toho zánik a vymizení (základní literaturu k tomuto fenoménu lze najít u Taintera 2009 či v práci editované M. Bártou a M. Kovářem 2011). Kolapsy bývají právě v oblasti přírodních věd pojímány striktně deterministicky a skládají se z několika možných scénářů. První je založen na tom, že primárním hnacím motorem veškerých společenských změn a převratů je změna přírodního prostředí, která vystupuje jako determinant historického vývoje. Druhý možný scénář pak vychází z toho, že společnosti mají bez výjimky tendenci ničit své životní prostředí a páchají jakousi „ekocidu“. Konečně třetí scénář je do jisté míry kombinací dvou předchozích s tím, že dominantním faktorem zde je vybraný přírodní úkaz jako například výbuch sopky, tsunami a podobně.

Není vlastně divu, že tyto přístupy a ideové homeostatické modely se velmi silně projevují i ve společenskovědním bádání a svým vlivem pomáhají upevňovat značně determinační vzorce. Typickým příkladem je právě Jared Diamond, který kolaps definuje ryze v duchu „limitované apokalypsy“. Podle něj kolaps je: „… drastický pokles velikosti lidské populace a/nebo politické / ekonomické / sociální komplexity, na velké ploše a v dlouhém časovém úseku…“ (Diamond 2005, 3). Svým způsobem tak dokládá, že se považuje za intelektuálního dědice vynikajícího francouzského přírodovědce Georgese Cuviera (1769–1832), který při zkoumání příčin vymírání rostlin a živočichů ve fosilním záznamu dospěl k tomu, že muselo být způsobeno opakovanými geologickými událostmi katastrofálního rozsahu (Cuvier 1834).

Velice často, vlastně mnohem častěji, než by bylo zdrávo, se můžeme setkávat s tím, že čistě přírodovědné myšlení ve vztahu ke kolapsu jako symbolu vymření či zániku je mechanicky přenášeno a aplikováno na společenské vědy. Přitom pokud jde o vývoj civilizací, kultur nebo společností, k jejich skutečnému zániku docházelo velmi zřídka. Nejvýstižnější hlas proti tomuto deterministickému pojetí zazněl v roce 2010 v dopise časopisu Nature, v němž Patricia McAnanyová a Norman Yoffee vyjádřili tento problém velmi pregnantně: „… ztotožnění zásadní sociopolitické změny s konceptem biologického vymření je přetrvávající omyl, který se vyskytuje ve značné části bádání o kolapsech…“ (McAnany a Yoffee 2010). Vlastně ani není divu, proč je běžný člověk tak nedůvěřivý vůči prakticky jakémukoliv bádání o tzv. kolapsech. Strašení vymřením není nic povzbudivého a část vědců se přitom k těmto formulacím a myšlenkovým zkratkám uchyluje velice ráda.

Kolaps je sice nutně ze své povahy něco (celkem přirozeně) nechtěného, co se projeví jako náhlá a zásadní změna struktury daného systému, avšak v případě společenskovědního bádání, respektive závěrů, které plynou ze studia dlouhodobého vývoje civilizací a společností, kolaps skutečně neznamená primárně zánik a nihilismus, v kontrastu ke kolapsům v přírodě. Právě naopak, jde svým způsobem o fázi, během níž dochází k regeneraci a restartu společenského systému.

Kolaps v našem kontextu znamená mnohem spíše zásadní a rychlou změnu a transformaci, které tvoří líc mince, jejíž rub je ve znamení obnovy a nového vzestupu. Právě, nebo zejména proto je svým způsobem nesmysl ptát se, zda je kolaps špatný, nebo dobrý. Kolaps, respektive zásadní transformace a přechodná ztráta složitosti systému jsou nedílnou součástí vývoje každé civilizace či společnosti. Navíc je kolaps jako výsledek zániku sociálního řádu a jeho nositelů skutečně výjimkou. Kolapsy a katastrofy přírodní povahy jsou v této knížce záměrně ponechány stranou, zejména pro své zvláštní a značně odlišné charakteristiky.

Kolaps v oblasti studia společností a civilizací má tyto charakteristiky:

kolapsy jsou obecně nepředpověditelné, a tedy neočekávatelné;

•

v době těsně před kolapsem musí dojít k náhlému poklesu výnosů v ekonomickém smyslu;

•

během kolapsu dochází k náhlé a významné ztrátě komplexity;

•

během kolapsu zanikají stávající zásadní struktury nezbytné pro řídící činnost daného systému;

•

během kolapsu dochází k decentralizaci, despecializaci, poklesu míry organizovanosti a sociální nivelaci ve společnosti;

•

civilizace obvykle dospívají do kritického stavu kvůli své vnitřní dynamice, ale na iniciaci/spuštění vlastního kolapsu se často podílí vnitřní nebo vnější impuls, tzv. trigger;

•

proces kolapsu není lineární, evoluční, děje se skokově;

•

během procesu kolapsu může také dojít k zásadní ztrátě či proměně etnicity na daném území, vymizení původního duchovního substrátu, propadu vzdělanosti apod. – to však není podmínkou a obvykle se neděje často, nejde o obvyklý scénář;

•

to, že nastává kolaps, si lidé obvykle uvědomí až v jeho konečné fázi, kdy je na všechno zpravidla pozdě (Bárta 2011).

Sarkofág v chodbě slavných katakomb Serapea v Sakkáře. Jedno z posledních století před změnou letopočtu – v tento den přestali dělníci posunovat gigantický sarkofág určený pro pohřeb posvátného býka. Státu došly peníze a rozpadla se společenská smlouva, nastal kolaps a dělníci odešli do svých domovů.

Česká Wikipedie obsahuje v duchu přírodovědného paradigmatu kolapsu pouze jeho negativní a značně zavádějící charakteristiku:

„Kolaps (česky zhroucení) je neřízený, neovladatelný rapidní pokles nebo pád, ke kterému došlo v důsledku překmitu. Kolaps může být konkrétní jev – fyzické zhroucení, pád, propad (např. kolaps věže, kolaps organismu, gravitační kolaps); v přeneseném smyslu se však velmi často pojí s hlavními ekonomickými ukazateli (jako je zemědělská výroba, průmyslová produkce, objem obchodu či investic, míra půjček aj.), jindy se pojí se složkami infrastruktury (doprava, dodávky elektřiny, zásobování, služby).

Mluvíme-li o kolapsu ekonomiky nebo infrastruktury, jeho příčina souvisí s překročením meze únosné pro tuto kolabující veličinu. Předcházející překmit přes tuto mez naruší nebo sníží její úroveň, a tím kolaps de facto přiblíží nebo rovnou zapříčiní, neboť působí jako kladná zpětná vazba.

V ekologii a systémové dynamice kolapsu předchází děj, kdy dlouhodobé překračování meze systému způsobí tzv. erozi neboli trvalé snížení surovinové základny a toto snížení se stane hlavním strůjcem kolapsu.“[12]12

Není proto divu, proč je slovo kolaps a jeho téma tak často diskreditováno a jeho pojímání značně zavádějící. Přitom je nabíledni, že pokud těmto procesům dobře porozumíme, budeme schopni na případné nadcházející „kolapsy“ lépe reagovat, eventuálně se na ně poctivěji připravit. Jedněmi z mála oborů, které jsou schopny toto téma, alespoň pokud se týká společností dávných, méně dávných i těch současných, nezaujatě studovat v rámci dlouhodobých trendů a vývojových trajektorií, jsou právě archeologie a historické obory jako takové. Jejich obrovskou výhodou je zejména to, že tyto procesy mohou rozkrývat v celém jejich průběhu, od počátku přes vrchol až do konce, tedy do fáze kolapsu, lépe řečeno transformace, tedy v rámci tzv. dlouhých časových řad.

V novodobé vědě se téma vývoje dávných civilizací s návazností na současnost s veškerou naléhavostí prosadilo v roce 1988 dílem amerického antropologa Josepha Taintera (česky jeho základní publikace ke kolapsům v rozvinutých civilizacích vyšla v roce 2009 v nakladatelství Dokořán). Tainter se zabýval většinou hlavních civilizací a dospěl k tomu, že ke společenskému kolapsu vedou zejména tyto hlavní příčiny:

1.

vyčerpání a zánik zdrojů nezbytných pro život a z velké části neobnovitelných (např. voda, orná půda, ropa);

2.

přechod na nový zdroj (např. z dřeva na uhlí, z uhlí na ropu);

3.

výskyt nepřekonatelné katastrofy rozsáhlých rozměrů (potopa, sopečná erupce, tsunami, atp.);

4.

nedostatečná reakce na okolnosti;

5.

jiné složité společnosti (popř. střetnutí s technologicky vyvinutější společností a následná asimilace);

6.

útok zvenčí;

7.

třídní konflikty, sociální rozpory, špatné řízení ze strany elity nebo její špatné chování;

8.

sociální dysfunkce (stát přestává plnit svoji funkci a starat se o své obyvatele);

9.

iracionální faktory;

10.

ekonomické faktory (kolaps měny, státní bankrot); a konečně náhodné zřetězení událostí, včetně výše uvedených.

Pro Taintera je kolaps především „… rychlá a významná ztráta dosažené úrovně sociopolitické složitosti…“. To se přitom může týkat mnoha úrovní složitosti zkoumaného společenského systému: říší, států, kmenů, lokálních nebo regionálních systémů, a dokonce jednotlivých lokalit. V souladu s tím představuje kolaps „… fragmentaci států na menší celky, částečné nebo celkové opuštění městských sídel společně se ztrátou nebo zánikem jejich centrálních funkcí, rozpad regionálních ekonomik a nefunkčnost civilizačních ideologií…“ (Schwartz a Nichols 2006, 5).

Velká Británie

Podívejme se nyní v rychlosti jen na pár takových kolapsů z dějin civilizací. Vždy uvidíme, že kolaps znamenal náhlou změnu, pokles složitosti systému v důsledku chybějících zdrojů energie. Naopak kolaps nikdy v těchto případech neznamenal zánik, vymizení, konec. Jednalo se vždy o zásadní transformaci.

Není žádným tajemstvím, že jedno z největších impérií – tedy uspořádání zahrnující mnoho národů a schopné vnutit svou vůli a politiku ostatním, formálně nezávislým zemím – představovala Velká Británie, která své maximální velikosti dosáhla na počátku 20. století a nad jejímž územím „slunce nezapadalo“. Od Afriky, Blízkého východu a Indie, přes Dálný východ, Austrálii, Nový Zéland až po Kanadu. Zdánlivě neporazitelná a věčná říše, která před více než sto lety vládla 412 milionům lidí, představujícím 23 procent tehdejší světové populace. Přesto během několika desetiletí zanikla. Jednou z příčin jejího rozpadu, zdaleka ne však jedinou, jak si ukážeme dále, byla druhá světová válka. V ní sice Velká Británie stála na straně vítězů, ovšem za cenu obrovských ztrát. Cesta impéria byla ale poměrně dlouhá a trvala zhruba půl století, pokud se nechceme vracet až do roku 1783, kdy Británie ztratila svých třináct kolonií v Severní Americe, ze kterých se později stal základ Spojených států amerických.

Britské impérium se začalo otřásat již od počátku 20. století, kdy chuť na zisk kolonií začaly silně projevovat i již zmíněné Spojené státy a Německo. Další krizi způsobila okupace britských kolonií na Dálném východě a v Asii Japonskem, velké územní ztráty následující po druhé světové válce a suezská krize v roce 1956, která ukázala, že Británie již skutečně není vojenskou mocností. Hořkou tečkou se pak stala ztráta Hongkongu ve prospěch Číny v roce 1997. Za to, že státní ekonomika nezkolabovala hned po druhé světové válce, vděčí Británie jen a pouze několikamiliardové půjčce od Spojených států (4,3 miliardy dolarů), kterou splatila až v roce 2006. Během dvou poválečných desetiletí se počet lidí žijících na územích pod kontrolou Velké Británie (mimo její vlastní území) zmenšil ze 700 na 5 milionů, přičemž 3 miliony tvořili obyvatelé Hongkongu. V roce 1948 Britové opustili Palestinu i svou největší kolonii Indii, kde přitom uměle vytvořili hinduistickou Indii a muslimský Pákistán, což vedlo k obrovským třenicím, které trvají dodnes.

V Egyptě Gamal Abdel Nasser převzal vládu v roce 1952 a v roce 1956 se rozhodl znárodnit i mezinárodní suezský kanál. Odpověď na sebe nenechala čekat – Britové a Francouzi vyzvali Izrael k útoku, který jim dal možnost k intervenci, aniž by ale celou situaci konzultovali se Spojenými státy. Krátce po invazi americký prezident Dwight D. Eisenhower nařídil Britům okamžitý ústup pod hrozbou výprodeje rezerv britské libry, která by vedla ke kolapsu britského hospodářství. Britům došlo, že již nejsou světovou říší. Celý tento kolaps byl neuvěřitelně rychlý a jedenáct let po druhé světové válce bylo britské impérium minulostí.

Jak jsme mohli vidět v případě Británie, kolaps impéria neznamenal to, že by Britové zmizeli z povrchu Země, což by ostatně byla velká škoda, ale „jen“ skokovitě ztratili velkou část energie (rozuměj finančních, produktových a lidských zdrojů ze svých kolonií), takže již nebyli schopni financovat svůj dosavadní styl vlády a politiku. Jak jsme si už byli řekli: v kolapsech o nic jiného než o ztrátu energie v kombinaci s legitimitou v podstatě ani nejde (Ferguson 2016a).

Cliff Palace, Mesa Verde, snad nejslavnější skalní osídlení indiánů Anasazi na americkém Středozápadě. Jednoho dne jeho obyvatelé odešli neznámo kam.

Anasazi

Podobně je možné uvést příklad indiánů Anasazi, kteří žili mezi 6. a 13. stoletím v oblasti zvané Čtyři rohy (Four Corners) na americkém jihozápadě, kde se stýkají čtyři americké státy: Colorado, Utah, Arizona a Nové Mexiko. Právě zde vznikla řada sídlišť zvaných puebla, postavených z kamene, rozsáhlých a špatně přístupných (obvykle jen po žebříku nebo po provaze). Některé dochované stavby dosahují takové výšky, že až do konce 19. století patřily mezi nejvyšší svého druhu na území severní Ameriky. Tehdejší přírodní prostředí umožňovalo úspěšné a intenzivní využívání celé oblasti pro zemědělství a obchod. Během největšího rozkvětu místních komunit mezi lety 900–1130 zde vznikala velká zemědělská centra, v nichž žilo až několik tisíc obyvatel. Jejich puebla vykazují plánovanou architekturu, centralizované skladištní prostory včetně sýpek, veřejná prostranství i ceremoniální shromaždiště zvané kiwa. Archeologové zde objevili i celou řadu dálkových komunikací spojujících jednotlivá centra, rozsáhlé zavlažovací systémy i doklady vyspělých řemesel a výroby jako takové, ať již šlo o stavebnictví, řemesla nebo technologie.

Po roce 1130 však dochází k velké změně přírodního prostředí, propadu srážek, suchu, erozi, odlesnění a zřejmě i k častým vpádům méně usazených kmenů. Souběh a vzájemné násobení negativních účinků těchto faktorů nakonec Anasazie donutily odejít do příznivějších oblastí. Anasaziové tak zmizeli, a protože neznali písmo, nemáme definitivní odpovědi na otázku, proč tomu tak bylo, co si mysleli a s čím museli obrazně řečeno bojovat. Jejich potomci jako například Hohokamové nebo Zuniové žijí v této širší oblasti dodnes. Anasazie ani nikdo nevyvraždil, ani nevyhynuli v důsledku epidemie: jednoduše opustili oblast, kde doposud žili, protože zde došly zdroje – energie. Jedná se tak o další typický příklad tzv. kolapsu. Život šel dál, jinde a jinak, byť zřejmě v omezené podobě (Fagan 2005).

Thor Heyerdahl (1914–2002) je autorem slavné myšlenky, že jsme unikátní civilizací – pokud selžeme my, žádná jiná nás nebude moci nahradit.

Egypt

Konečně jako třetí příklad bych rád uvedl kolapsy, jak je známe ze staroegyptských dějin. Většina si možná vzpomene na Herodotovo konstatování, že Egypt byl darem Nilu. Jistě že ano. Každoroční nilská záplava umožňovala intenzivní a vysoce efektivní zemědělství, na kterém stálo bohatství této civilizace. Málokdo ale už ví, že ke vzniku staroegyptské civilizace přispěl kolaps ekosystému dnešní Sahary. Kolem r. 6000 př. Kr. totiž tato oblast začala vysychat a místní populace chovatelů dobytka a sběračů byly donuceny se v důsledku sucha stáhnout do nilského údolí. Během tohoto velkého putování na vzdálenost několika set kilometrů, které trvalo více než tisíc let, se Sahara stala Saharou, tedy prakticky neobyvatelným prostorem. A nelze se divit, že pozdější staří Egypťané považovali odjakživa západ, tedy oblast, odkud byli jejich předkové vyhnáni suchem a žízní, aby zachránili vlastní život, za sféru smrti a zkázy. To však neznamenalo jediný kolaps na cestě staroegyptské civilizace.

Starý Egypt zažil díky životododárným každoročním záplavám nebývalý vzestup. Kolem r. 2950 př. Kr. došlo ke sjednocení země a až do konce 3. tisíciletí země zažívala s výkyvy, které musím ponechat stranou, nebývalý rozmach. V 27. stol. př. Kr. začíná tzv. Stará říše, kdy byl bájným mudrcem Imhotepem postaven první kamenný pyramidový komplex panovníka Džosera, v 26. století vznikla největší egyptská pyramida panovníka Cheopse v Gíze. Po 24. století však záplavy začaly za svými dřívějšími výškami zaostávat, snižovala se výše každoroční zemědělské produkce z polí, a tedy i daňový výnos. Celý systém se hroutil jako domek z karet. Přestaly se stavět pyramidy, zanikla instituce krále, který neobhájil myšlenku, že je bohem. Božské bytosti se totiž nemůže stát, že by jí došly zdroje… K tomu přistoupil narůstající nepotismus, osamostatňování se elit v různých částech země, obrovský nárůst neproduktivní byrokracie. Stát se rozpadl. A po 22. století př. Kr. se téměř na dvě století ponořil do fáze nízké komplexity, omezených zdrojů a fragmentace země. Po téměř pěti stoletích, kdy trvala Stará říše, nastalo První přechodné období.

Původně mayská svatyně v guatemalském Santiagu Atitlán s podobiznami bohů je dodnes kultovním místem, kam se přicházejí modlit k „pohanským“ bohům místní křesťané.

K novému vzedmutí dochází v době na konci 21. století, kdy z oblasti Vésetu na jihu země přichází sjednotitel Mentuhotep II., který zakládá tzv. Střední říši trvající až do doby kolem r. 1650 př. Kr. Jejími nositeli byli geneticky potomci obyvatel Staré říše a nikdo jiný. Tato říše trvající o něco méně než čtyři století se rovněž rozpadla v důsledku vnitřní krize podobně jako Stará říše. K tomu přistoupily nájezdy původně kočovných kmenů Hyksósů z Blízkého východu, kteří obsadili severní část země. Nastalo Druhé přechodné období.

Opět uplynulo více než sto let, kdy opět z Vésetu vyšla rodina bojovníků – sjednotitelů Egypta a vznikla Nová říše trvající do poloviny 11. stol. př. Kr. V této době se Egypt stal impériem, které ovládalo početné državy v zahraničí a sféra jeho vlivu sahala až po dnešní Sýrii a Irák, na jihu pak hluboko do území dnešního Súdánu. Znovu to byla geneticky táž populace jako v minulosti, genetický překryv ani vyhánění původních obyvatel se nekonalo. Po konci Nové říše nastoupilo Třetí přechodné období a obecně lze říci, že celé první tisíciletí před Kristem bylo ve znamení neustálých změn vlád a přesunů sil.

Po smrti Alexandra Makedonského se Egypt stává kořistí jeho generála Ptolemaia a v Egyptě se usazují řečtí žoldnéři a další etnika včetně například Peršanů, Syřanů, etnik z Malé Asie a podobně, nicméně stále platí, že geneticky zůstává země v převážné míře beze změn, i když se drasticky proměňuje kultura země. V roce 30 př. Kr. po bitvě u Aktia a smrti poslední dědičky ptolemaiovského království, Kleopatry VII., která se podle pověsti nechala uštknout kobrou, se stává Egypt římskou provincií, vzniká zde mnoho římských osídlení a měst a římští vysloužilí vojáci se zde usazují na přidělené půdě. Od 4. století byl Egypt stále více a více křesťanským, aby v letech 639–642 padl za oběť muslimské invazi. I přesto všechno si však Egypt zachovával své původní obyvatelstvo. Jazyk, duchovní a materiální kultura a oficiální náboženství se sice neustále měnilo, co však zásadním změnám nepodléhalo, byl genetický základ – stále šlo v podstatě o tu samou populaci sahající až k stavitelům pyramid a dále do saharského pravěku (Manni a kol. 2002). Můžeme tak vidět, že převzetí výše zmíněných znaků včetně jazyka nebo víry a vytvoření de facto jiné kultury nebo, chcete-li, civilizace, neznamenalo vůbec násilné vybití nebo vyhnání původího obyvatelstva. Naopak. To, co vidíme, je neustálá proměnlivost, zanikání a vznikání nových a „evolučně“ zdokonalených prostředků nutných k přežití a pokračování v čase.

Jak si ukážeme v dalších kapitolách, pro tuto cestu nebyly zásadní jen ekonomické podmínky, ale také a možná hlavně nehmatatelné faktory, jako je společenská smlouva, implicitní právo nebo role význačných jedinců.

7 Za odkaz na Knihu Kazatel vděčím O. Fojtovi.

8 https://coronavirus.jhu.edu/data/mortality.

9 https://en.wikipedia.org/wiki/Burning_of_Washington

a https://en.wikipedia.org/wiki/2021_storming_of_the_United_States_Capitol.

10 https://en.wikipedia.org/wiki/North_Atlantic_oscillation.

11 https://en.wikipedia.org/wiki/Business_cycle.

12 http://cs.wikipedia.org/wiki/Kolaps.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm zákonů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.