KNIHY MARIE REJFOVÉ

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Josefína Divíšková

Kdo jinému jámu kopá

Komu straší ve věži

Kdo maže, ten jede

Kočka myši nenechá

Když se vosy vyrojí

Ebookové novelky

Kdo má pod čepicí

Kdo má za ušima

Připravujeme

Jako veš v kožichu

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Marie Rejfová, 2021

Cover © Daniel Špaček, 2021

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2021

ISBN 978-80-7588-264-6 (epub)

ISBN 978-80-7588-265-3 (mobi)

Obsah

Jedna  / Čtvrtek 2. 8.

Dvě  / Pátek 3. 8.

Tři  / Sobota 4. 8.

Čtyři  / Neděle 5. 8.

Pět  / Neděle 5. 8.

Šest  / Neděle 5. 8.

Sedm  / Pondělí 6. 8.

Osm  / Pondělí 6. 8.

Devět  / Pondělí 6. 8.

Deset  / Čtvrtek 9. 8.

Poznámka autorky

O autorce

Přečtěte si ukázku z knihy Hříchy Hollywoodu

Přečtěte si ukázku z knihy Říkají mi Lars

Jedna

/ Čtvrtek 2. 8.

1

„Bacha!“

Josefína se zastavila v půli kroku. Díky růžovým šatům připomínala plameňáka, který si na poslední chvíli rozmyslel, že použije i druhou nohu. Dojem kazil jedině ten fakt, že se nacházela v korytě lesní úvozové cesty a společnost jí dělal hromotluk s potrhaným pytlem od brambor přes rameno.

„Lesáci,“ odfrkl si muž a sehnul se pro plastovou pásku, jež vykukovala zpod hromádky smolou vonící kůry, „neuměj po sobě uklízet. Odvezou dřevo, ale co po nich zůstane, o to se nestaraj. Chybí jim vztah k lesu – v tom je ten problém.“ Zatáhl za věc, ale ta zůstala uchycená v zemi.

Josefína si uvědomila, že pořád stojí na jedné noze, a uskočila dozadu. „To sbíráte všechno, pane Lešner?“

„Bobe,“ opravil ji a se zaťatými zuby táhl dál.

Sledovala, jak se mu v krátkých prošedivělých vlasech sbírají kapičky potu, shromažďují se na lysém temeni a stékají za límec vojenské košile.

„A bordel od výletníků…,“ supěl. „Najdu vám místa, kde je to samej papírovej kapesník. Ani hovno po sobě zahrabat neuměj.“

Hádat se nehodlala. I ona patřila mezi druh lidí, kteří použijí lopuch jen v případě nejvyšší nouze.

„Jo, to byly časy, když jsme tady s partou čundrovali,“ pokračoval. „Občas nás do osady přijeli buzerovat esenbáci – jako bysme byli nějaký vyhulený máničky… Tak pojď!“ trhl vší silou.

Páska povolila. I s velkým kusem jílovité hlíny a kamení.

„No to je paráda,“ ušklíbl se, očistil ji a hodil do pytle. „Ale bude se hodit.“

„Statek stojí na místě vaší osady?“ zajímala se.

„Ne, ta byla o kus dál u potoka,“ máchl rukou kamsi do smíšeného lesa za jejich zády. „Nechtěli jsme s Bobulí pryč, ale nebylo to místo k bydlení. Zvlášť s malým děckem.“ Vykročil po cestě.

Dohnala ho, a přitom děkovala prozřetelnosti, že si vzala tenisky, a ne páskové sandále, jak měla původně v úmyslu. „Vaše paní všechno zvládá obdivuhodně – takhle stranou od města,“ zalichotila mu. Lhát ovšem nemusela. Barbora Lešnerová působila jako žena ocelové vůle, která na svém výstavním poprsí nese veškerou tíhu života na samotě s lehkostí Kalamity Jane.

„Jo, je to ženská do nepohody,“ přisvědčil. „Navíc jezdí jednou tejdně do Brodu – nakupovat.“

Josefína sice nepovažovala cestu prehistorickým gazíkem do supermarketu za vrchol společenské aktivity, ale Barbora Lešnerová možná ano. Kdoví. „A teď máte na statku nás,“ dodala.

„Každá koruna dobrá,“ pokrčil rameny.

V jeho hlase nenašla ani stopu po znechucení, a to jí trochu zlepšilo náladu. Od včerejšího rána se téměř bez přestávky ptala sama sebe, proč kývla na tak bizarní věc vést prázdninový výtvarný kurz. Z původních dvanácti zájemců se dostavili pouze čtyři, přičemž průměrný věk účastníků mířil strmě vzhůru, podobně jako jejich tlak. Záměr malovat krajinu z vyhlídky místní romantické zříceniny hradu Krákorec proto zavrhla již v zárodku.

Ze západní strany se sice traverzovitě táhla celkem příjemná stezka, ale i tak by trvalo půl dne, než by po ní odvážní sedmdesátníci vyskotačili vzhůru. Výjimku představovala korpulentní padesátnice, paní Chuchlíková, která ovšem odmítla šplhat z důvodu, že je to pod její úroveň. Myšlenky Josefíně přetrhly duté rány, které se ozvaly z pravé strany. Mezi vrcholy stromů se mihla věž Krákorce.

„Brigádníci,“ řekl Bob Lešner zřetelně skeptickým tónem. „Přihasili si to sem kolem poledního. Opravovat hrad.“

„Vážně?“ zbystřila. Čím víc lidí v produktivním věku kolem sebe uvidí, tím bude mít větší šanci, že těch deset dní přežije. Svého kolegu Jakuba Stehlíka nepočítala, neboť skutečnost, že se přihlásil jako pedagogická výpomoc na kurz krajinomalby i přes to, že učí výlučně hru na dechové nástroje, jí na klidu rozhodně nepřidala.

„Už minulej měsíc sem ten jejich šéf nechal navozit nějaký prkna. Pak to tahal na zádech nahoru,“ řekl.

„Znáte je?“ zeptala se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Bob. „Mluvil jsem tenkrát jen s tím bláznem s fošnama. Dneska přišli pěšky lesem z druhý strany od výpadovky, jinak bych je zmerčil z baráku. Mají tábor z jižní strany a tahaj všechno odtamtud nahoru.“

„Aha,“ srovnala s ním krok. Na to, jakou měl mohutnou postavu, se v lesním terénu pohyboval překvapivě rychle.

„Je to marná práce, ten hrad stejně jednou spadne,“ pokračoval. „Měli by to nechat bejt a soustředit se na něco jinýho. Třeba sázet stromky, kopat tůně na dešťovou vodu nebo tak něco. Se starou partou z osady jsme nahoru moc nelezli. Co tam taky – jen šutry a bodláky a svinčík od lufťáků.“

Zastavil se u napůl ztrouchnivělého pařezu ve svahu cesty a kopl kanadou pod jeho kořeny. „Jak říkám, samej bordel,“ sehnul se a vyšťoural několik hliněných střepů.

Josefíninu pozornost však upoutal zjev, který si to vykračoval proti nim. Mladého Pavla Lešnera od včerejška potkala už nejméně dvakrát a pokaždé ji dokázal značně znejistit. Nešlo ani tak o jeho černou koženou bundu se švabachem vyvedeným nápisem Penetrathor jako spíš o permanentně naštvaný výraz, který vrhal na všechno kolem sebe. Netroufala si odhadnout, kolik druhů hlodavců a zpěvného ptactva dostalo náhlou srdeční příhodu, než mu jeho otec zastoupil cestu.

„Kampak?“

Mladík mu beze slova zašermoval před nosem dřevěnými paličkami. „Kam asi.“

„Mažoretky to nebudou,“ tipla si Josefína.

Sjel ji pohledem od hlavy až po paty, jako kdyby trpěla ošklivou kožní chorobou, a ne jen špatným odhadem ve výběru oblečení.

„Armádní pochoďák nejspíš taky ne…,“ špitla.

„Kdy se vrátíš?“ zeptal se Bob.

„Ty vole, jak to mám asi vědět?“ utrhl se na něj Pavel Lešner, div nenadskočila.

„Máma bude mít starost…“

„Na to jí kašlu!“ vyštěkl znovu, načež se kolem nich prosmýkl a rázoval dál.

„Piškote!“ křikl Bob, ale nemělo to žádný účinek.

Dívala se za mladíkem, dokud nezmizel za zákrutem cesty.

Nebýt neustálého bušení na Krákorci a sympatické snahy jakési kukačky, která raději spustila odpočítávání, následná pauza by byla mnohem trapnější.

„Pořád utíká,“ povzdechl si Bob po chvíli a vykročil jejich původním směrem. „Má rád muziku, ale aby si s námi večer sedl s kytarou, to ne. Chápete to?“

Josefína si představila, jak nakrknutý Penetrathor zpívá s taťkou a mamkou u stolu v kuchyni Stánky, a kdoví proč nedokázala dát Lešnerovi patřičně soucitnou odpověď.

Naštěstí si vystačil sám. „Chodí takhle zkratkou k silnici. Je to blíž. Tam ho nabere nějakej kumpán z tý jejich uřvaný kapely,“ bručel se zrakem upřeným na cestu.

Nechala ho mluvit. Navíc zpocená stehna se jí začala dřít o sebe a nehezky to pálilo.

„Jinak by musel na opačnou stranu po asfaltce. Bobule tamtudy jezdí do Brodu. Ona by mu auto půjčila, jenže to by nesměl pít. On když se opije… je to o strach. Dvacetiletej mužskej, a člověk aby pořád trnul, kdy se zas něco semele.“

„Děti jsou starost…,“ nadnesla a zatoužila po teplácích. Bez ohledu na to, že její babička by takové fatální porušení dress codu vzhledem k Josefíninu věku a postavení jistojistě odsoudila. Co se týče ženské elegance, byla tahle dáma odjakživa nekompromisní. I brigádu na řepných polích u Žatce prý absolvovala v šifonové halence a sukni ke kolenům. Přímo úměrně s radostí místních zemědělců se však proti tomu vzedmula vlna odporu stranických funkcionářek, která eskalovala na nejbližší schůzi podnikové rady. Zde babička pronesla památnou větu:

„Když už musím budovat socialismus, tak nebudu za krávu.“

Od vyhazovu z práce ji zachránilo manželství s dědečkem, který v té době plnil plán na dvě stě sedmdesát devět procent v libeňských strojírnách. Že v té době už po sobě novomanželé házeli nábytek a kuchyňské nádobí, soudruzi naštěstí netušili.

S těmito vzpomínkami a s nohama od sebe, jak to jen šlo, pochodovala vedle Boba Lešnera, dokud nedorazili na mýtinu, kde se nacházel statek. Tvořila ho dvě velká stavení spojená do písmene el a stodola. Prostor mezi nimi vyplňoval trávník a malá užitková zahrada. Zápraží stavení byla vydlážděna plochými břidlicovými kameny. Před částí, kde byli ubytovaní hosté, stála pergola porostlá červenou pnoucí růží a dřevěný stůl se židlemi. Na jedné z nich seděla buclatá padesátnice s trvalou ondulací tvarem připomínající patizon a barvou lilek. Sotva je spatřila přicházet, celá se našponovala a zaclonila si oči proti slunci.

„Úsměv – jsme na kameře,“ zamumlala Josefína.

„Takovýhle báby, to je neštěstí,“ podotkl Bob.

„Báby…,“ Josefína se zasmála. „Kdyby vás slyšela. Paní Chuchlíková si na sobě tuze zakládá.“

„Až se člověku otevírá kudla v kapse,“ řekl suše.

„Ráno si stěžovala, že ji celou noc budila cikáda,“ pravila potichu.

„Cikáda,“ protočil oči v sloup. „V Čechách. Není ona blbá?“

„Že prý se sem ta středomořská havěť stěhuje, když je teď to globální oteplování,“ zdůvodnila Josefína stížnost Leony Chuchlíkové.

„To slyšela v televizi, ne?“ mávl ke stodole. „Nechcete si prohlídnout moje sochy?“

Josefína je zahlédla jen letmo, když večer po jejich příjezdu ukládala za vrata stodoly barvy, stojany a čistá plátna. Byl to jen okamžik. Ale i to jí stačilo, aby zapochybovala o Lešnerově duševním zdraví.

Otevřel vrata. Proud světla nejprve dopadl na cosi, co připomínalo přerostlého pavouka s dámským poprsím, načež neochotně putoval dál na skupinu kovových ženských torz svázaných k sobě dráty, aby skončil na krychli z pomačkaných plastových lahví, ze které vyrážely stejně recyklovatelné lidské končetiny.

„No…,“ přemýšlela, co říct.

„Metafory ženskosti,“ objasnil jí s dobře patrnou hrdostí. Přistoupila k osminohé obludě. Pavoukovy oči představovaly rezavé konzervy naplněné střepy, ňadra suplovaly poklice z aut vyklepané do špičky, tělo otlučená litinová vana nabarvená na pomněnkovo. „Zajímavý záměr…“

„Říkám jí Modrá Madona,“ pochlubil se.

„A já Necky, co mají dva cecky,“ ozval se ženský smích.

V obdélníku vrat stála Barbora Lešnerová v květovaných šatech a slaměném stetsonu, ruce v bok. Proti dennímu světlu vynikla její vysoká, žensky tvarovaná postava.

„Bobule má pochopení,“ mrkl na ni Bob.

„Co mi zbejvá,“ zašklebila se a otočila vypínačem. „Proč si nerozsvítíte?“ V rohu místnosti se probrala žárovka omotaná závojem pavučin.

Josefína k Barboře zaplula jako k záchrannému kruhu. „Váš manžel je nadšenec, paní Lešnerová.“

„Je to s ním marná práce,“ hodila si na záda cop tmavých vlasů, ve kterém prokvétaly stříbrné nitky. Léta prozrazovaly i vrásky v její opálené tváři a na krku. To jí však neubíralo na kráse.

„Ale jdi ty,“ podal jí pytel. „Jukni.“

S povzdechem vysypala Lešnerovy poklady na kamenný mlat za dveřmi. Kromě malířského náčiní, které si sem přivezli účastníci kurzu, se na něm vršilo všemožné harampádí, nářadí, květináče, pracovní rukavice, prázdné demižony, kusy starého nábytku a další veteš.

„Tohle si nechám,“ prohrábl se novými úlovky. „Tohle taky.“

„Je mi to jasný,“ obrátila oči v sloup Barbora.

Podal jí střepy z vypálené hlíny. „Možná kdyby se slepily… co říkáš? Mohla by z toho být docela hezká miska.“

„Dizajnový kousek,“ pokývala hlavou Josefína. Čím dál víc byla přesvědčená, že Barbora Lešnerová musí být jako manželka svatá.

„Uvidíme,“ řekla a obrátila se na Josefínu: „K večeři bude bramboračka a lívance s malinovým sněhem.“

Už nebylo pochyb, Josefína v duchu sepjala ruce k nebi.

2

Pomalu se smrákalo a pod pergolou cinkaly příbory. Jakub pozoroval Josefínu, která seděla naproti němu vedle starého pána v obleku a drobné bledé paní s bílými vlasy stočenými do drdůlku. Za jejich zády byla stěna chalupy a okno, na němž ležel talíř s jablky. Zátiší dotvářely růže, které se nad jejich hlavami zachvívaly v teplém večerním vánku.

„Neskutečná dobrota,“ zamumlala Josefína s plnou pusou. Cpala se už pátým lívancem, i když vehementně předstírala, že má teprve třetí. Na nose měla růžovou pěnu a vypadala roztomile. Podal jí papírový ubrousek.

„Co?“ pokrčila nos.

„Máte na nose…,“ naznačila jí další důchodkyně, která seděla po Jakubově pravici. Měla kulatý obličej, a na rozdíl od svých vrstevníků nosila brýle veliké, s kulatými obroučkami. Připomínala mu Naďu Urbánkovou.

„Aha. Díky.“

„Trochu té etikety, paní učitelko,“ rýpl si Jakub.

„Máte krásný šátek, paní Maierová,“ obrátila se místo toho na Naďu Urbánkovou.

Střihl zrakem doprava. Červený hedvábný šátek s motýly, pokrčil rameny v duchu. Celkem ucházející – kdyby potřeboval nahánět divokou.

„Od Aničky k narozeninám,“ usmála se paní Maierová na důchodkyni s bílým drdůlkem.

„Tedy, paní Snížková,“ pokývala uznale hlavou Josefína, „je to krása.“

Anička Snížková se zapýřila jako školačka. „Jen drobnost. Olinka si to zaslouží,“ pravila tichým hlasem.

Obě dámy se od příjezdu na statek od sebe prakticky nehnuly. Zvlášť drobounká Anička Snížková ke své přítelkyni lnula. Možná to zavinil její křehký zjev, ale Jakubovi připomínala ptáče, které musí někdo silnější chránit. Olinka Maierová byla statnější konstituce a se svými brýlemi vypadala přísně. Nedalo však práci poznat, že za nimi schovává citlivou, uzavřenou a podle jeho názoru neprůbojnou povahu.

„Ale Aničko, víš, že –“

„Zatracený vosy!“ ohnala se rukou padesátnice s fialovým přelivem a nahnula se přes stůl k subtilní paní Snížkové. „To jsou ty vaše jabka!“

Jakub si při pohledu na oplácanou Leonu Chuchlíkovou vzpomněl na domovnici v činžovním domě, kde bydlel s dědou. Byl přesvědčený, že se tyhle báby musí někde líhnout. Vždyť přeci není možné, aby prošly normálním vývojem od roztomilých holčiček po taková monstra.

„Dala jsem je na okno, abyste si brali,“ zmohla se na odpor Anička Snížková.

„Však já si vzal,“ vmísil se do hovoru starý pán v obleku. „Jsou výborná.“

„Vy abyste se nepřidal, pane Laštůvko,“ vrčela madam Chuchlíková. „Jsou to padavčata nakousaný od vos. Člověk se ani pořádně nenají, jak ta havěť otravuje. A nevyspí. Celou noc mě otravovala cikáda.“

„Cikáda?“ podivil se pan Laštůvka. „S dovolením, milostivá paní, ale cikády u nás snad ani nejsou.“

„Jsou,“ nehodlala s ním debatovat. „A někdo mi vzal pastu na zuby,“ rozhlédla se po přítomných. „Drahou, švýcarskou.“

„O tom pochybuji,“ odvážil se namítnout starý pán.

„No dovolte,“ ohradila se. „Kupuju si jen ty nejlepší pasty. Tahle stojí sto sedmdesát sedm káčé. A to byla zrovna sleva.“

„Pan Laštůvka to myslel jinak,“ vložila se mezi ně Josefína. „Pochybuje, že někdo z nás krade.“

„Tak jak mi vysvětlíte, milá paní učitelko, že jsem místo pasty měla v neceséru lepidlo na falešný zuby?“

„No,“ kývla zamyšleně Josefína, „to už je práce pro kriminálku.“

„Přesně,“ zvedla Leona Chuchlíková ukazováček do vzduchu.

„Stačí zjistit, kdo nosí náhradu. Třeba tady pan Laštůvka?“

„To je příliš indiskrétní otázka, milostivá paní,“ řekl s vážnou tváří. „A bylo by nevhodné na ni odpovídat.“

Pan Laštůvka je stejně borec, pomyslel si Jakub. Připomínal mu dědu. „Máte ráda detektivky, paní Chuchlíková?“

Změkl jí pohled – náhle, až z toho Jakub dostal strach. „Miluju inspektora Dálgliše,“ vzdychla. „Jakej to byl fešák. A jak mu to myslelo.“

„Dálgliš,“ pokýval hlavou. „Ten by na všechny ty nepravosti přišel hned.“

„Levou zadní,“ usmála se.

„I přední,“ dodal.

Něžný pohled z jejích očí vyprchal. „Však já na to přijdu,“ řekla a znovu proskenovala obličeje ostatních.

Nikdo nehnul brvou.

„Jestli máte málo, tak já přismažím,“ objevila se u stolu Barbora Lešnerová. „Není problém.“

„Už se nehoňte,“ Jakub galantně vstal a nabídl jí své místo, „všichni máme dost. Dlouho jsem si takhle nepochutnal.“ Přitom se snažil, aby mu zrak nesjel do hostitelčina výstřihu. Ucítil na sobě Josefínin pohled a dělalo mu to dobře.

„Já tedy ne,“ namítla Leona Chuchlíková. „To jste dělala jen z půl kila mouky?“

Barbora Lešnerová neztratila glanc. „Zatím to pokaždé stačilo.“

„To se divím.“

„Jak chcete. Bude to chvilka,“ řekla hostitelka.

„Mohl bych vám pomoct?“ zeptal se Jakub. „Smažit, obracet a tak.“

Barbora se zasmála: „To opravdu ne. Nic ve zlém, ale akorát byste se mi v kuchyni motal pod rukama.“

„To já rád,“ zaculil se.

Zavrtěla hlavou a zmizela ve druhém stavení.

„Vy jste nějakej příčinlivej,“ opáčila na jeho adresu madam Chuchlíková.

„Záleží na tom kdy,“ přisadila si Josefína. Tvářila se neutrálně, ale znal ji moc dobře na to, aby tomu věřil.

„A vůbec je to tady celý nějaký podezřelý,“ pokračovala Chuchlíková ve svých úvahách soukromého očka. „Takovej statek. Kde na to vzali? Co vůbec ten Lešner dělá? Je mu něco přes padesát – víc ne, to se vsadím, i když u těchhle typů jeden neví. Ale v důchodu bejt nemůže a těma svejma rádoby sochama se těžko uživí. Lešnerová je v domácnosti, tak mi řekněte, jak se k takovýmu majetku dostali a jak to chtějí udržovat?“

„Proto tady Lešnerovi dělají ty kurzy,“ poznamenala paní Maierová. „A kdybyste se pořádně podívala, tak polovina domu potřebuje renovaci jako sůl.“

„Jo, když někdo neumí hospodařit s penězi,“ opáčila Chuchlíková. „My s manželem si na nouzi nestěžujeme, protože jsme si našetřili.“

„Prej našetřili,“ naklonil se Jakub k Josefíně. „Patří mu tři pohřební služby v okolí.“

„Myslela jsem si, že je fotbalovej trenér,“ zašeptala Josefína.

„To taky. Proto to chlapi z Brodu hrajou jako na funusu.“ Vyprskla smíchy.

„Co si to tam šuškáte?“ zvýšila hlas Leona Chuchlíková. „Jestli je to nějaká sranda, tak prosím, rádi se zasmějeme.“

Sedl si zpět na své místo a ostražitě se rozhlédl. Les tmavl nastávající nocí. Do tmy zářila jen okna a zčásti prosklené dveře z kuchyně, za kterými se míhala Barbora Lešnerová. „Bavíme se o Ulrichovi,“ pronesl šeptem.

„O kom?“

„Vy jste o něm neslyšela?“ vykulil oči. „Říkal mi to Bob Lešner. Už léta ho prej hledá policie za vraždy. Je tady někde v okolí. Dělá si značky – na stromy, bílou barvou.“

Chuchlíková si odfrkla. „Povídačky. Lesáci si značí stromy ke kácení, a našinec hned fantazíruje.“

„Vůbec ne,“ nasadil ještě ostražitější výraz. „Zeptejte se Lešnera. Viděl je. Nehledě na to, že lesáci by na strom nemalovali kosočtverce s čárkou uprostřed.“

„Co vy víte,“ pohodila ramenem.

„Lesy České republiky, a čuňačinky? Leda tak o kůrovcový kalamitě, paní Chuchlíková. Tohle jsou Ulrichovy značky, tutově.“

„Tak nás tak nestrašte, Jakube,“ ozvala se s milým úsměvem Anička Snížková.

Pan Laštůvka položil drobné důchodkyni ruku na paži. „Nebojte se, jsou to jen báchorky.“

„No nevím,“ vmísila se do hovoru Josefína. „Prý ho nemůžou najít, protože se ukrývá ve starejch štolách. Jednou jsem tam spadla a nějakýho divnýho chlapíka jsem dole viděla – zvláštně chrchlal. Jakoby pískavě. Říká se, že občas vyleze ven a chodí v noci tajně do Brodu pro zásoby. A ty značky si snad dělá, aby věděl, kudy chodí ženský dělat do lesa. Jednu prý napadl, když sázela v oboře stromky.“

„Nesmysl,“ našpulila Chuchlíková pusu. „Vy byste měla být osvícená osoba, paní učitelko. Ale jedno vám musím uznat – to místo, co jste vybrala na malování, je docela ucházející. Já se opravdu odmítám hrabat nahoru na tu zříceninu. Navíc jsou tam ti rádoby brigádníci. Kdo ví, co tam dělají. Nahoře na věži visel nějakej mladík na laně a ty ženské hlasy, co jsou odtamtud slyšet… Jeden by si myslel, že –“

Slova jí přetrhl Bob Lešner. „Dáte si?“ Postavil na stůl několik lahvových piv a sáhl pro petrolejku, která visela nad jejich hlavami.

„No ještě tohle k tomu,“ brblala Chuchlíková, „komáři a smrad.“ Vzala si kabelku zavěšenou na opěradle židle a vyndala z ní karamelu. „Ještě že mám bonbony,“ vložila si sladkost do úst. „Na lívance asi milostivá zapomněla. Proč taky obsloužit platícího klienta, že?“ Jakub zachránil Boba před nutností poslat madam do patřičných míst. „Pane Lešner, bavili jsme se o tom vrahovi Ulrichovi, co tu krouží kolem.“

Bob na něj okamžik hleděl. Potom zvedl skleněný cylindr petrolejky a škrtl zapalovačem. „Jo, divnej chlap,“ povytáhl knot a usadil stínítko na své místo. „Hubenej jak zombík. Načapal jsem ho ve stodole, jak se mi hrabe ve vercajku. Posvítil mi do obličeje baterkou, vzal mě kladivem a zdrhnul.“ Vyhrnul si rukáv a ukázal všem nevzhlednou podlitinu na předloktí.

„A ta nešťastná ženská, jak ji napadl v oboře. Jak se jmenovala…,“ obrátila se Josefína na Lešnera. „Měla jméno jak střešní krytina.“

„Došková,“ pomohl jí Jakub pohotově.

„Šindelářová,“ opravil ho Lešner. „Červený montérky, velkej zadek.“

„Návnada pro bejka,“ pokýval hlavou Jakub.

„Ona, jak byla sehnutá k těm stromkům,“ vysvětloval Lešner, „slyšela jenom nějaký pohvizdování… a pak… úplná korida.“

„Jedna Šindelářová bydlela u nádraží,“ viditelně znejistěla Chuchlíková. „Ale ta se odstěhovala do Chrudimi…“

„Tahle Šindelářová do Bohnic,“ opáčil Lešner. Rozhostilo se ticho.

„A co vy vůbec tady na kurzu děláte, pane učiteli?“ přešaltovala Chuchlíková na jinou kolej, kde se nejspíš cítila bezpečněji. „Učíte žestě, a tady nikdo netroubí. Možná že paní učitelka Divíšková, ale nevšimla jsem si, že by měla s sebou futrál.“

Jestli mu bába hodlá hnout žlučí už na začátku pobytu, tak se jí to co nevidět podaří, pomyslel si nakvašeně.

„Mám skládací,“ zachovala Josefína vážnou tvář. „I heligón, ale ten mě tolik nebaví.“

„Nevidím důvod, proč by tu pan Stehlík nemohl být s námi,“ ozval se pan Laštůvka. Pozvedl sklenku, aby mu Bob Lešner mohl nalít. „Jen do poloviny. To víte, už nejsem mladík.“

„Svatá pravda,“ přesunula Leona Chuchlíková pozornost na starého pána, „vůbec nechápu, proč jste sem jezdil. Sotva chodíte.“

„Za to může nebožka Květuška,“ usrkl piva a setřel si pěnu z úhledně střiženého knírku. „Vždycky říkala, že bych měl být malířem. No ale copak na to byl čas?“

„Je to tak,“ povzdychla si paní Snížková. „Až ve stáří si uvědomíme, co všechno jsme si nechali proklouznout mezi prsty.“ Začala se pomalu zvedat. „Tuhnou mi kolena. Musím je jít trochu rozhýbat.“

„Mohu vám dělat společnost?“ osmělil se pan Laštůvka a sáhl po francouzských holích. „Pokud vám to nevadí. Je přeci jen pozdě…“

Zarazila se jen na sekundu. „Pročpak by mi to mělo vadit?“ nadhodila rozpačitě.

„Pěknej donjuán, tenhle Laštůvka,“ prohlásila Chuchlíková, sotva jejich šouravé kroky dozněly ve tmě. „Za komunistů pracoval jako účetní v Prameni. Určitě si tam pěkně nasyslil. A díky nebožce paní, který vrátili barák na náměstí, si žije jako v bavlnce. Je to ten u radnice, co je dole cukrárna. Jenom z toho pronájmu musí mít balík. Chudák paní Květa. Byl na ni jako pes. Umřela na otravu plynem – nedivila bych se, kdyby jí ho pustil on. Říkalo se sice, že byla už ke konci pěkně popletená a nechala puštěný sporák, ale mně osobně přišla čiperná.“

„Jste informovaná,“ poznamenala Josefína a sáhla po nedopité lahvi pana Laštůvky. „Dálgliš by to jistě ocenil.“

„Bacha,“ zarazil ji Jakub, „koupe se ti uvnitř vosa.“

„Dík za upozornění.“

„Nemáš zač,“ mrkl na ni.

Otevřela pusu, jako by chtěla něco podotknout. Bob Lešner jí mlčky podal otvírák.

„Já toho vím,“ narovnala se Chuchlíková v ramenou. „Proč myslíte, že se Snížková nechá nalákat na řeči takovýho starýho dědy? Jde o ten dům, to vám povídám.“

„Tak tohle já nebudu poslouchat!“ Paní Maierová se prudce vztyčila, divže jí nespadly z nosu brýle. „Dobrou noc!“

„Dobrou!“ zavolala za ní Josefína.

„Je přecitlivělá,“ komentovala její odchod Chuchlíková. „Jsou se Snížkovou velký kamarádky. Každou středu si to vykračujou na dortík do cukrárny v tom Laštůvkovým baráku.“

„Vy tam baštíte pařížáky určitě taky, že to tak dobře víte,“ zavrčel Bob.

„No dovolte,“ ohradila se. „Já si objednávám zákusky jinde. A s lidmi, jako je Olga Maierová, se zásadně nestýkám.“

„To abyste si sbalila,“ podotkl Jakub.

Nevšímala si ho. „Měla by si nejdřív udělat pořádek doma. Ten její synátor… darmo mluvit. A vůbec celá jejich rodinka. Vnučka se tahá s tím drzým vejlupkem Kačírkem, místo aby se snažila odmaturovat, a její brácha sedí v kriminále. Můj muž si s ním na fotbale užil, to vám povídám, koukalo mu to z očí – gólmanovi.“

Dveře z kuchyně se otevřely a přes zápraží si to namířila Barbora obtěžkaná talíři s hromadou lívanců a mísou malinové pěny. „Tak prosím,“ položila náklad na stůl. „Berte si.“

„Už nemám chuť,“ pokrčila nos Chuchlíková a sáhla do kabelky pro karamelku.

Barbora se nadechla.

„Ale my si dáme rádi,“ řekl Jakub a nandal si jich rovnou pět. Další šoupl na talíř Josefíně. Na ně jí kydnul hromadu pěny. „Jsou jako z pohádky.“

„Otesánku,“ usmála se Barbora.

„Takový panděro snad nemám,“ poplácal se po břiše.

„Vůbec ne.“

Josefína posunula svůj talíř před Lešnera. „Dáte si taky?“ Místo odpovědi zvedl lahev.

A z lesa se ozvalo pískání. Jakub strnul spolu s ostatními. Zvuk se blížil a sílil.

Náhle do kruhu světla vydávaného petrolejkou vkročil člověk. Malý, zarostlý, v koutku úst píšťalu. Na zádech US tašku a stočenou celtu.

„Ulrich,“ hlesla Chuchlíková.

Chlapík odhalil zbytky křivých zubů. „Jezevec Kid, milostivá.“

Dvě

/ Pátek 3. 8.

3

Lída Tvrdíková hodila mobil do stanu a chopila se lana, které se táhlo vzhůru po prudké stráni zarostlé nízkými listnáči a malinami. Na skalkách se vyhřívaly ještěrky, a kdykoliv došlápla do vyprahlé trávy, mizely ve škvírách mezi kameny. Nad ní se tyčila věž Krákorce, jejíž vrchol zdobilo dřevěné lešení. Na něm se pohybovaly dvě osoby. Odpolední slunce připalovalo a Lída cítila, jak jí po zádech stékají čůrky potu.

To jí však nevadilo ani v nejmenším. Vrcholily prázdniny a ona konečně vypadla z Prahy. Od věčně nervní matky a permanentně zaměstnaného otce. Když už to vypadalo, že stráví s drahým papá tejden na horách, nějakej dement z Mníšku se rozhodl zamordovat polovinu příbuzenstva, a kriminálka na pětce se z toho mohla pojevit. Naštěstí dostal otec geniální nápad a poprosil Věru, aby spolu vymyslely nějakej trip. Takže jsou tady – i s jejím bráchou – a je to tu naprosto boží.

„Kam se valíš?“

O stěnu věže plesklo lano.

Zvedla hlavu. Věra visela asi metr nad ní.

„Za váma,“ řekla Lída. „Nechcete se jít někam vykoupat?“

„Leda tak do potoka, zlato,“ odtušila Věra a spustila se na zem. Je hustá, napadlo Lídu už po milionté. Se směsicí obdivu a závisti sledovala Věru, jak se souká z postroje, kterým byla přivázaná k lanu. Na čtyřicítku super krátkej sestřih blonďatejch vlasů jak z instáče, opálená a hubená. O tom se jí může jen zdát. Ona má obří zadek, kůži jak bělobu, děsný vlasy a beďary.

„Udělala jsi toho dost,“ kývla Věra na hromadu trnkového křoví, kopřiv a suchých větví, kterou Lída během dne poctivě vršila uprostřed podlouhlého prostoru obehnaného polozbořenými zdmi prorostlými hložím a nálety listnáčů. Protínala ho ušlapaná stezka: od věže ke čtvercovému otvoru v nejzazší, východní části. Za ním se nacházelo špatně přístupné místo se zbytky zídek, plné napadaného kamení a různých prohlubenin, kde se ani s největší představivostí nedalo odhadnout, zda se jednalo o obytné místnosti, či nikoliv. „Měla jsi, doufám, rukavice,“ mrkla na Lídina podrápaná předloktí a sundala si ty své, horolezecké.

„Jasně,“ přitakala Lída. Šrámy nebyly to nejhorší – daleko víc jí vadila ramena, která na slunci povážlivě zrudla.

„Pojď do stínu,“ pokynula jí Věra.

Obešly roh věže a nízkým vchodem vstoupily dovnitř. Okamžitě je objal příjemný chládek. Na délku paže silné zdi a skoro patnáctimetrová výška braly dech. Teplo a světlo sem pronikalo dvěma prázdnými okny a čtvercem oblohy nad jejich hlavami. V jeho středu na růžici prken balancoval Věřin brácha. S každým jeho pohybem se dolů snesl obláček pilin a prachu.

„Naučíš mě lézt?“ zaclonila si Lída oči.

„Ne.“

„Proč?“

„Tvůj táta by mě zabil,“ odpověděla Věra a ohnula se pro pet lahev, která ležela na zemi ve změti odřezků. Povaloval se tu také zavinovací metr, vodováha, zmuchlaný kapesník, kšiltovka, zápisník a hřebíky. Sundala víčko a zhluboka se napila.

„Nemusí se to dozvědět,“ upřela na ni prosebný pohled Lída.

„Zapomeň,“ zavrtěla hlavou Věra.

Lída ohrnula ret. Stačila by jedna fotka, jak sedí tam nahoře, a půlka třídy by zírala. Stejně se musí na střední nějak uvést, a tohle by bylo fakt libový. „Dávala bych pozor a slibuju, že –“

„A!“

Ani nezaregistrovala, kdy ta cizí paní vstoupila do věže. Teď tu klečela na bobku a držela se za hlavu.

„Do prčic, kterej magor…,“ klela.

„Sakra, brácha!“ křikla Věra k nebesům a pak se k nešťastnici sehnula. „Sorry, je mu sice pětadvacet, ale někdy bych ho přerazila vejpůl.“

Žena se probírala tmavým mikádem. „Fuj – co to je?“

„Müsli,“ zkonstatovala Věra.

Neznámá na ni pohlédla a chvíli tak zůstala.

„Josefína Divíšková,“ přerušila ticho Věra.

„Věra Brousilová,“ oplatila jí brunetka. Moment…

„Soplík se nepochlubil, že tu budete.“

„Soplík ví kulový.“

No ty kráso… Divíšková… Lídě trvalo poměrně dlouho, než se vzpamatovala. Divíšková… „Vy jste ta –“

Brunetka vstala a pokusila se vyrvat si kousek sladké tyčinky z vlasů. Vytvořila tak ale ještě větší chuchvalec. „Krucinál hergot…“

Lída cítila, jak se jí nahrnula krev do tváří. Muselo jí naskákat nejmíň tisíc novejch beďarů, ale na to se může…!

„Vy jste ta tátova bokovka!“

„Nehysterči, Lído,“ houkla Věra.

Teď pro změnu zrudla Josefína Divíšková. Ruce jí ztuhly na místě.

„No, nebudeme z toho dělat drama,“ předestřela Věra.

Lída se prudce nadechla. Copak to nechápe?! „Kvůli ní šli naši od sebe!“ ukázala na Divíškovou. „Nebejt jí, tak…“

„Hele, to nevíš –“

Slova jí přerval jekot motorové pily.

„Já ho… Vašku!“ zavolala Věra vzhůru. Když to nemělo valného účinku, dala si dva prsty do úst a hvízdla.

Zvuk ustal.

„No?“

„Jsou tu lidi!“

Věřin brácha všeho nechal a během několika okamžiků sjel po laně dolů. Ve světlých vlasech měl snad všechnu špínu světa a na šlachovitém těle ani gram tuku. „Dobrý den. Přišla jste si prohlédnout hrad? Ptejte se, jestli vás něco zajímá,“ chrlil na Josefínu Divíškovou, zatímco lezl z postroje. „Ona je to možná zřícenina, ale jenom na první pohled. Pro laika. Když se člověk umí pořádně dívat a trochu orientovat v historii, tak objeví spoustu věcí.“

„To jo,“ ušklíbla se Lída. „Hlavně otcovu milenku by tu nikdo nečekal.“

„No, vlastně…,“ spustila Divíšková paže podél těla. „Zajímalo mě, co se na hradě děje.“

Debilka. Na hlavě má nastláno a místo mozku nas–

„Třeba tahle věž z dvanáctého století,“ vedl svou Vašek. „Je nejstarší částí hradu, ale podívejte se támhle,“ ukázal na místo ve stěně, kde zela čtvercová prohlubeň, „a tam,“ vyjel rukou o tři metry výš, kde bylo to samé, „a co je nejzajímavější – je to i tady,“ zapíchl prst k zemi u paty zdi. „Vidíte to?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když se vosy vyrojí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.