Ema a její
kouzelná ZOO
Ospalá sovička

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Amelia Cobb

Ema a její kouzelná ZOO – Ospalá sovička – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Když se odloupl další kousek skořápky, Ema zatajila dech. Brzy se objevila ochmýřená maličká tmavošedá hlavička a slabě pípala!

Se zvláštním poděkováním Natalii Dohertyové

Kapitola jedna

Překvapení

Ema Parkerová si omotala kolem krku vlněnou šálu a z přední části kabátu si smetla sníh.

„Brrr! Dneska je příšerná zima!“ prohlásila roztřeseně.

„Vždyť je taky začátek prosince,“ poznamenala její maminka Lucy s úsměvem a třela si přitom ruce o sebe, aby si je zahřála.

„Tohle je moje oblíbené roční období,“ dodal Emin prastrýček Horác. „A dneska je ideální den na vycházku se dvěma lidmi, které mám ze všech nejradši! Záchranná zoo se sněhovým popraškem a několika vánočními světýlky vždycky vypadá kouzelně. Co říkáš, Emo?“

Ema se na něj usmála. „Jasně!“ prohlásila souhlasně. „Taky mám tuhle dobu v zoo ráda. Jsem šťastná, že ses vrátil na Vánoce a Nový rok, prastrýčku Horáci.“

„Já taky, Emo!“ přitakal prastrýček Horác s rozzářeným úsměvem. „Moc rád jezdím po světě, ale nikde není tak krásně jako doma. Obzvlášť o Vánocích!“

Jakmile to dořekl, ozvalo se za nimi pronikavé zatroubení. Ema se otočila a uviděla ve výběhu rozpustilé slůně Bertíka.

Prastrýček Horác se zasmál. „A zdá se, že Bertík si to myslí taky,“ dodal a mrkl na Emu.

Ema se na legrační slůně usmála. Vyrazit brzy ráno v neděli na procházku byla vždycky zábava, když člověk žil na tak zvláštním místě jako Ema. Nebyla totiž se svou rodinou v Záchranné zoo jen na návštěvě – ve skutečnosti tady bydlela!

Prastrýček Horác byl slavný badatel a odborník na zvířata. Na svých výpravách potkával tolik ztracených, zraněných a ohrožených zvířat, že se rozhodl založit Záchrannou zoo. Ta nyní představovala bezpečný domov pro stovky zvířat, která potřebovala pomoc stejně jako Bertík.

Emina maminka Lucy byla neteř prastrýčka Horáce a místní veterinářka. Protože musela být zvířatům neustále nablízku pro případ, že by některé z nich onemocnělo, bydlely s Emou v malém domku na kraji zoologické zahrady. To znamenalo, že Ema měla jen pár minut chůze ke všem svým zvířecím kamarádům. Z okna svého pokoje dokonce viděla na výběhy, takže ji každé ráno budilo skřehotání, řev a frkání zvířat!

Ema milovala zvířata stejně jako její maminka a prastrýček, a tak byla ze svého domova bezmezně nadšená. Dneska ráno vypadal ještě krásněji než obvykle. Byl mrazivý den, ale obloha byla blankytně modrá a bez jediného mráčku. Na cestách a větvích stromů ležel lehký sněhový poprašek. Někteří ošetřovatelé zvířat pověsili na ploty girlandy z cesmíny, břečťanu a jmelí, aby zoologická zahrada vypadala obzvlášť slavnostně, až se později otevře brána pro návštěvníky.

Jak kráčeli mezi výběhy, Emě se z kabátu ozvalo tiché zapištění. Nad jejím límcem vykoukla nadýchaná šedá hlavička s chlupatými oušky a velkýma očima. „Kdy už bude oběd, Emo? Procházíme se celou věčnost!“

Ema se tváří otřela o hebkou, nadýchanou hlavičku. „To se ti jen zdá, Monty! Vždyť jsme před chvilkou snídali!“ zašeptala s úsměvem, ale dávala pozor, aby ji maminka s prastrýčkem Horácem nezaslechli. „A ty se přece neprocházíš. Od chvíle, kdy jsme vyšli z domova, si hovíš u mě v kabátě!“

„Protože nechci, aby mi byla zima!“ namítl Monty. „Nemám rád procházky ve sněhu. Studí mě pak packy.“

O svých šestých narozeninách objevila Ema něco úžasného. Zjistila, že zvířata rozumějí lidské řeči a můžou si s lidmi povídat. Většina lidí zvířatům nerozuměla, ale Ema ano! Bylo to její obrovské tajemství, nikomu ho neprozradila – dokonce ani mamince!

Díky tomu zvláštnímu nadání bylo dětství v zoologické zahradě ještě zábavnější. Když nebyl nikdo v doslechu, Ema si povídala se zvířaty, od té nejmenší stromové žabičky po největšího hrocha. Ale ze všech zdejších zvířat měla nejradši Montyho. Byl to maličký lemurek maki s obrovskýma zlatýma očima, rozkošným čumáčkem a dlouhým chundelatým ocáskem. Na rozdíl od ostatních zvířat v zoo bydlel s Emou a její maminkou v domku. Monty a Ema byli nerozluční kamarádi.

Ema zalovila v kapse kabátu a vytáhla hrst semínek. „Napadlo mě, že bys mohl dostat hlad,“ pošeptala lemurkovi, „a tak jsem ti pro jistotu vzala svačinu.“ S úsměvem sledovala, jak si Monty okamžitě nacpal semínka a oříšky do pusy, takže se mu nafoukly tváře jako křečkovi.

„Emo, co kdybychom si dneska vyrazili na výlet?“ navrhl prastrýček Horác. „V lese můžeme vidět spoustu zajímavých věcí.“

„Bezva!“ zajásala Ema. Odbočila doprava a vydala se kolem koal a kaloňů k postranní brance, která vedla ze zoologické zahrady do lesa. Prastrýček Horác se staral i o něj, i když les k zoo nepatřil. A na rozdíl od zoologické zahrady zde stromy rostly bez zásahu lidské ruky. Emě připadal les tajemný a vzrušující!

Opatrně procházela mezi zasněženým křovím a dávala pozor na každý pohyb. Věděla, že myšice a ježci budou v tomhle ročním období zalezlí v norách, ale pořád mohla zahlédnout divoké králíky, zajíce nebo bažanty.

Prastrýček Horác se podíval nahoru a zahvízdal na velkého, jasně modrého ptáka s obrovskými křídly, který jim proletěl nad hlavou. Po jeho písknutí se snesl mezi stromy a přistál mu na rameni. Byl to Kiki, prastrýčkův papoušek ara hyacintový. Provázel ho na všech jeho výpravách.

„Podívejte!“ pronesl prastrýček Horác vzrušeně, když zašli hlouběji do lesa. „Vidíte tu červenou skvrnku před námi? To je červenka. Jeden z mých oblíbených ptáků. Pochopitelně kromě Kikiho!“ Usmál se a jemně pohladil papouška po hlavě.

„Ach, ano, vidím ji!“ vyhrkla Lucy nadšeně.

Ema se zadívala mezi stromy a spatřila, jak červenka ozobává šťavnaté bobule na keři. „Tohle jedí červenky v zimě?“

„Červenky jsou velice chytré. Vždycky si seženou něco k jídlu, dokonce i v těch nejchladnějších měsících roku,“ odpověděl prastrýček Horác. „Živí se hlavně lesními bobulemi a semínky. A když není zmrzlá půda, pátrají po larvách.“

„Ty bobule vypadají lákavě!“ špitl Monty Emě do ucha.

Než mu v tom mohla zabránit, Monty jí seskočil z ramene a zamířil ke křoví. Vylekaná červenka bleskurychle odletěla a stále hladový Monty se pustil do bobulí.

„Monty!“ vykřikla Ema a rozběhla se za zlobivým lemurkem. „Okamžitě se vrať!“ Když dorazila ke křoví, její pozornost upoutalo něco na zemi. Se zamračeným výrazem se sklonila, aby si to prohlédla zblízka. „Co to je?“ pomyslela si.

Monty se přestal ládovat bobulemi a podíval se na zem. V půdě byla mělká prohlubeň s několika bílými peříčky uvnitř. Uprostřed jamky ležel jakýsi maličký, světlý, oblý předmět.

„Emo? Co to tam máš?“ zavolala Lucy.

Ema zírala do jamky. „Asi… asi jsem našla hnízdo – s vajíčkem!“ odpověděla.

Prastrýček Horác s Lucy k ní chvatně došli. Ema věděla, že to pro vajíčko může být nebezpečné, když ho rodiče opustí – obzvlášť za chladného počasí. Naštěstí ho křoví chránilo, takže v hnízdě neležel žádný sníh.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ema a její kouzelná ZOO - Ospalá sovička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.