Přeložila:

IVANA DRESIA

Brittainy C. Cherry: Eleanor & Grey

Vydání první

Copyright © 2019 by Brittainy C. Cherry

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2427. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Eleanor & Grey vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Hang Le

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1569-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1570-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Brittainy C. Cherry

Eleanor & Grey

Věnováno mé matce.

Díky za to, že jsi ve mě vždy věřila.

První část

„Když jsem byl ještě malý kluk a viděl jsem ve zprávách děsivé věci, matka mi říkávala: ,Hledej někoho, kdo ti pomůže. Vždycky najdeš lidi, kteří jsou ochotni pomoci.‘“

Fred Rogers

PROLOG

Eleanor

8. dubna 2003

Všechno, co moje matka věděla o životě, se naučila od pana Rogerse. Nazývala ho největším učitelem životních lekcí a pokaždé přísahala, že jí už nesčetněkrát zachránil život. Kdykoliv byla rozrušená, řešila své problémy pomocí jeho slov. Kdykoliv byla šťastná, dokázala si toho maximálně užívat. Kdykoliv se jí stalo něco zlého, pokaždé se zamýšlela nad tím, co k tomu vedlo.

Nikdy v životě jsem nepotkala žádnou jinou ženu, která by tak ovládala svou vlastní energii. Její vědomí sebe sama bylo rozhodně něčím, čemu se dalo zatleskat. Nikdy nezvýšila hlas, nepoznala jsem nikoho, kdo by se choval klidněji. Když jste se ocitli ve společnosti mé matky, nemohli jste se zlobit. Skutečně jsem byla přesvědčená o tom, že to bylo nemožné.

To kvůli ní jsme mívali úterky s Rogersem.

Jen v úterý večer jsme nemuseli jíst u jídelního stolu, směli jsme si vzít podnosy k televizi. Nevzpomínám si na žádné úterý, kdy bychom s tátou a mámou propásli jedinou epizodu seriálu Mister Rogers’ Neighborhood. Byla to zvláštní tradice, ale bylo to něco, co máma dělala už od svého dětství. Se svojí matkou, mojí babičkou, se na ten pořad dívala každý týden, a když se seznámila s mým tátou, donutila ho ke slibu, že budou pokračovat ve stejné tradici, pokud se jim narodí děti.

Musím přiznat, že mně se to taky líbilo. Pravděpodobně nebylo moc šestnáctiletých výrostků, kteří by znali, natož milovali pana Rogerse, ale upřímně, přicházeli o hodně. Ačkoliv se jednalo o starší show, životní lekce byly stále aktuální a důležité.

To úterní odpoledne se pro mě vůbec ničím nelišilo. Jedli jsme sekanou a bramborovou kaši, povídali jsme si o hudbě, smáli jsme se tátovým špatným vtipům a bavili se o svetru pana Rogerse, který se nápadně podobal tomu mému. Máma mi totiž každý rok upletla nový svetr k narozeninám.

Všechno bylo úplně v pořádku a super, dokud jsem neuslyšela ta dvě slova.

„Mám rakovinu.“

Moje tělo zareagovalo způsobem, o němž jsem netušila, že je vůbec možný. Zapřela jsem se o polštář na pohovce, jako by mě někdo udeřil pěstí do břicha a vysál z mých plic veškerý vzduch.

Otočila jsem se k mamce, zmatená, šokovaná, rozbolavělá. Dlaně se mi potily, žaludek se mi svíral a měla jsem pocit, že se každou chvíli pozvracím.

„Cože?“ zašeptala jsem, sotva slyšitelně.

Dvě slova.

Pouhá dvě slova, která změnila můj život. Dvě slova, která mi zlomila srdce. Dvě slova, která jsem nikdy nechtěla slyšet.

Mám rakovinu.

Moje oči visely na máminých rtech, když na mě mluvila. Alespoň jsem si myslela, že se mnou mluví. Řekla vůbec něco? Nebo jsem si to vymyslela? Slyšela jsem snad něco, co není? Pronásledovaly mě ozvěny mé minulosti?

Děda měl rakovinu.

Bojoval s rakovinou.

Zemřel na rakovinu.

Bylo to slovo, které neznamenalo nic dobrého.

Zavrtěla jsem hlavou sem a tam, úplně zmatená, když mámě pomalu začaly po tvářích stékat slzy. Podívala jsem se na tátu. Vypadal, že se každou chvíli taky rozpláče.

„Ne.“ Nic víc jsem v tu chvíli nedokázala říct.

Nic jiného mě nenapadlo.

Znovu jsem zavrtěla hlavou. „Ne. Ne, to není pravda.“

Táta se štípl do kořene nosu. „Je to pravda.“

„Ne,“ opakovala jsem. „Není.“

Máma v žádném případě nemohla mít rakovinu.

Lidé jako ona nedostávali rakovinu. Byla to ta nejzdravější žena na světě. Hergot, vždyť její představa odvázané svačinky obsahovala šťavnatou mrkev, jablko a okurku. Kdybyste do ní řízli, nejspíš by její krev byla zelená jako brokolice. Zdraví lidé jako máma nemohli onemocnět. Mohli být jenom čím dál zdravější. V žádném případě…

Ach, bože, to ne!

Teď už brečel i táta.

A táta skoro nikdy nebrečel. Dokázala bych spočítat na prstech jedné ruky, kolikrát jsem ho viděla uronit slzu.

„Eleanor…“ Eleanor mi říkal jenom tehdy, když to bylo vážné, a můj otec nikdy nebyl vážný člověk. Popotáhl a zavřel oči. „Je to těžké pro nás pro všechny. Chtěli jsme ti to říct hned, jak jsme se to dozvěděli, jenže jsme nevěděli jak. Navíc mámu čekaly ještě další testy a…“

„Jak moc je to zlé?“ zeptala jsem se.

Oba mlčeli.

Nemohlo to být dobré.

Měla jsem pocit, jako by se mi někdo pokoušel kousek po kousku vyrvat srdce z hrudi.

Máma si rukou zakryla ústa a slzy jí padaly pořád dál.

Táta znovu promluvil. Oslovil mě celým jménem – znovu. „Eleanor… prosím, snaž se to pochopit. Všichni budeme muset stát při sobě, abychom to zvládli.“

„Budeme s tím bojovat,“ slibovala máma. Její hlas byl však slabý, vyděšený, nejistý a rozechvělý. „Budeme s tím bojovat, Ellie, přísahám. Ty, tvůj otec i já. Budeme se bránit.“

Nemohla jsem dýchat. Chtěla jsem utéct pryč. Chtěla jsem se zvednout a vyběhnout z pokoje, ven z domu, pryč z této reality. Ale ten způsob, jakým se máminy oči dívaly do mých, jak bylo na první pohled znát, že ji to bolí, jak se každý kousek jejího těla třásl strachem a bolestí…

Nemohla jsem ji opustit.

Takhle ne.

Na pohovce jsem se k ní naklonila a objala ji oběma rukama. Zavrtala jsem jí hlavu na hruď a poslouchala, jak její srdce divoce bije. „Je mi to líto,“ zašeptala jsem, když mi z očí vytryskly slzy. Konečně jsem se poddala svému smutku. Nevěděla jsem, co víc bych mohla udělat, tak jsem ji držela ještě pevněji a pořád opakovala ta stejná slova. „Je mi to líto. Je mi to moc líto.“

Přitáhla si mě ještě blíž k sobě a tiskla mě tak pevně, jako by mě už nikdy nechtěla pustit. Po chvíli nás obě objaly tátovy paže a všichni tři jsme se k sobě mačkali tak silně, jako by šlo o život.

Naše slzy se synchronizovaly a my jsme zůstávali pohromadě jako nerozlučný tým.

Bolest však neustávala. Máma přiložila své rty na moje čelo a tiše pronesla slova, která mě rozplakala ještě víc. „Je mi to tak líto, Ellie.“

Ale všechno bude v pořádku, protože my s tím budeme bojovat.

Budeme s tím bojovat společně.

A nakonec vyhrajeme.

1

Eleanor

21. června 2003

Všechno, co jsem věděla o životě, jsem se naučila z Harryho Pottera.

Nazývala jsem ho největším učitelem životních lekcí a klidně bych přísahala, že mi nesčetněkrát zachránil život. Když jsem byla naštvaná, psala jsem kletby, které měly lidi proměnit v krysy, slimáky nebo ropuchy.

Netřeba dodávat, že jsem nebyla nijak zvlášť dobrá v komunikaci s ostatními lidmi, což mi nepřekáželo, protože jsem se lidem opravdu šikovně dokázala vyhýbat – no, alespoň do té doby, než jsem s nimi byla nucena komunikovat.

„Nařizuju ti, abys opustila svůj pokoj,“ prohlásila máma. Stála ve dveřích mé ložnice a otírala si dlaně o obličej. Hnědé vlasy měla spletené do ležérního drdolu a kolem pasu měla uvázanou malířskou zástěru, pod níž skrývala tričko s obrázkem kapely Pink Floyd. Neonově zelené tenisky měla pokryté barvou a růžové brýle s tlustými obroučkami jí seděly na temeni hlavy, zatímco se na mě zářivě usmívala.

Celý den malovala v garáži, protože o víkendech se mohla uvolnit a zcela se ponořit do své lásky k umění. Během pracovního týdne to byla milující máma a manželka, která nám dělala pomyšlení.

Ale o víkendu byla jiná, o víkendu si rozpustila vlasy.

Od diagnózy rakoviny uplynuly už dva měsíce a já jsem byla šťastná, kdykoliv máma malovala. Dokud malovala, měla jsem pocit, že je všechno v pořádku. Dokud byla sama sebou, dny byly snazší.

A většinou byla sama sebou. Někdy byla unavená, ale stejně to pořád byla máma. Jen si potřebovala zdřímnout o něco častěji než dřív.

Přimhouřila jsem oči a vzhlédla od rozečteného románu. „Nemůžeš jen tak vyhnat lidi z jejich pokojů.“

„Ale ano, ve skutečnosti můžeš. Mluvili jsme o tom s tvým otcem a oba ti nařizujeme, abys opustila tyto čtyři stěny. Jsou letní prázdniny! Musíš se stýkat se svými přáteli.“

Mé oči těkaly od ní ke knize a zase zpátky. „Co přesně si myslíš, že právě dělám?“ Milovala jsem svoji matku k smrti. Byla ze všech maminek na světě bezkonkurenčně ta nejlepší, ale toho odpoledne se ke mně zničehonic začala chovat naprosto bezohledně. Koneckonců, nebyl to jen tak ledajaký letní den. Bylo 21. června roku 2003, den, na který jsem čekala poslední tři roky.

Tři. Dlouhé. Bolestné. Roky.

Opravdu se chovala, jako by si nevzpomínala, že právě dnes vyšel Harry Potter a Fénixův řád. To, že vůbec měla tu drzost mluvit o něčem jiném než o Harrym, Ronovi a Hermioně, bylo do nebe volající.

„Eleanor, máš letní prázdniny, a zatím jsi ještě neopustila svůj pokoj.“

„Protože jsem si musela znovu přečíst první čtyři knihy o Harrym Potterovi, abych se připravila na tuhle.“ Ve skutečnosti by měla mít pochopení. Bylo to stejné, jako když za jejích časů vyšlo nové album Black Sabbath a babička by ji poslala pro mléko do obchodu na rohu, místo aby jí dovolila si ho poslechnout.

Zkrátka úplně mimo.

Black Sabbath je mnohem víc než mlíko.

Harry Potter je mnohem důležitější než společenský život.

„Shay mi říkala, že se dnes večer koná party,“ nadhodila máma a plácla sebou na moji postel. „Nejspíš tam bude tráva a alkohol,“ zavtipkovala a šťouchla do mě.

„Ach, bože!“ zvolala jsem přehnaně afektovaně. „Jak bych si mohla nechat ujít něco takovýho?“

„No dobře, vím, že na večírky tě moc neužije, ale mám pocit, že každý šestnáctiletý člověk by měl alespoň jednou v životě zažít nějakou tu party bez dozoru.“

„Proč bych to měla dělat? A hlavně – proč ty bys měla chtít, abych tam šla?“

„Od začátku letních prázdnin jsme neměli sex,“ přispěl k hovoru táta. Prozaicky, jak měl ve zvyku.

„Tatííí!“ zasténala jsem a zakryla si uši. „Nech toho!“

Vešel do pokoje, taky se posadil na moji postel a objal mámu. „Ale no tak, Ellie. Všichni víme, že pohlavní styk je krásný, přirozený akt, který bychom měli všichni oslavovat, pokud je touha po něm vzájemná a uskuteční se úctyhodným způsobem.“

„Panebože, prosím tě, přestaň o tom mluvit! Vážně s tím přestaň.“ Ještě víc jsem si zacpala uši a oni se oba rozesmáli.

„Jenom si z tebe utahuje, ale doufali jsme, že uspořádáme hororový maraton, a moc dobře víme, jak nesnášíš horory,“ prohlásila máma a já jí byla vlastně vděčná za její varování.

Jednou, když jsem ještě byla malá, přistihla jsem je při sledování hororu Chucky. Celé týdny jsem pak byla přesvědčená, že moje panenky po mně jdou. Pro jistotu jsem se zbavila všech svých plyšáků. Člověk si ani neuvědomí, jak strašidelné jsou Cabbage Patch Kids, dokud si je nepředstaví s řeznickým nožem v ruce.

A už vůbec jsem nechtěla vzpomínat na ten večer, kdy si táta myslel, že už jsem dost velká na to, abych se s nimi dívala na Osvícení.

Pozor, spoiler: ještě jsem na to nebyla dost velká.

A od té doby, kdykoliv plánovali hororový večer, jsem se pokaždé domluvila se Shay, že budu spát u ní. Vlastně jsem s tím neměla problém, nebýt ovšem té skutečnosti, že právě dnes byl ten večer všech večerů.

„Nemohli byste s tím ještě pár dní počkat?“ opáčila jsem.

„To bychom rádi, ale protože dnes máme výročí…,“ spolkla máma konec věty, očividně v domnění, že to bude stačit k tomu, aby mě přesvědčila.

Pozor, spoiler: nestačilo to.

„Proboha, to je dneska?“ protáhla jsem. „Nebylo to už loni?“

Táta se ušklíbl. „To je na hlavu – pamatuješ si datum vydání knihy, ale nepamatuješ si výročí vlastních rodičů.“

„Pochopil bys to, kdyby sis ty knížky někdy přečetl, tati.“

„Mám to na seznamu úkolů,“ zažertoval. To říkal už od té doby, kdy vyšla první kniha o Harrym Potterovi. Takže mě to vůbec nedojalo.

„Ellie, jenom se ti snažíme naznačit, že pro tvého otce a pro mě by bylo skvělé mít dnes večer dům jenom pro sebe. A navíc, víš, jak je pro nás těžké najít si čas o samotě na… no, však víš,“ okomentovala to máma.

„Prostě chceme mít sex,“ nebral si táta servítky. „Abych byl upřímný, samozřejmě, že můžeš zůstat doma, ale sama víš, jak jsou tu tenké zdi. Takže, pokud si chceš užít křik hororových postav završený křikem vlastní matky, rozhodně zůstaň.“

„Pro lásku boží… jenom bych si přála, abys o tom konečně přestal mluvit!“

Oblíbenou kratochvílí mých rodičů bylo utahovat si ze mě. Byli v tom nepřekonatelní, pokaždé měli ohromnou radost z mých rozpaků.

Táta se nemohl ubránit tomu, aby si mě ještě víc nedobíral. „Jestli chceš, můžeš si vzít špunty do uší, když budeme…“

Vyskočila jsem z postele a zařvala: „Dobře! Dobře! Vyhráli jste. Půjdu na ten večírek se Shay.“

Oba se potěšeně uculovali.

„I když si myslím, že je od vás neomalené mluvit o sexu a přivádět mě do rozpaků jen proto, abyste dosáhli svého.“

„Ale zlatíčko.“ Máma se usmála a položila hlavu tátovi na rameno. Pevně ji objal. Byli pořád tak strašně zamilovaní. „Nejlepší na rodičovství je znepříjemňovat puberťákovi život. Pamatuj si to.“

„Uložím si tu drahocennou radu do šuplíku. Vrátím se v deset, tak mi ji do té doby zabalte.“

„Dobře, ale dnes si můžeš večerku protáhnout do půlnoci! Mladá jsi jenom jednou! A teď už běž a pořádně si to užij!“ volal za mnou táta. „A dávej pozor na Shay, ano?“

„Provedu.“

„Ještě počkej, nechceš nějaké kondomy?“ vypálila máma. Celá jsem se schoulila do sebe, jak mi bylo trapně, ale ona si to očividně užívala.

„Ne, maminko! Děkuju, nechci!“

„Jsi v pohodě?“ zeptala se Shay. Dívala se přitom do zrcátka a nanášela si další vrstvu lesku na rty, zatímco jsme stály na přední verandě domu, kde se konala party. Moje sestřenice Shay byla překrásná. Byl to takový ten druh krásy, že to u středoškolačky vypadalo až nefér, ale Shay tak vypadala odjakživa. Moje teta Camila byla nádherná Hispánka a Shay byla celá po ní, což pro ni bylo požehnáním, protože strýc Kurt byl vážně kretén. Čím méně společného měla Shay se svým otcem, tím lépe pro ni, opravdu.

Byla jsem si jistá, že v den, kdy se Shay narodila, odkutálela se rovnou na červený koberec, a když se jí paparazzi ptali, co to má na sobě, opáčila: „Dupačky značky JC Penney.“

Vlasy měla ebenově černé jako Sněhurka, oči temně čokoládové, s řasami, o kterých snila každá dívka. Byla zaoblená na těch správných místech, kde jsem já byla úplně plochá. Ale to nejlepší na Shay bylo, že si svoji krásu vůbec neuvědomovala. Byla jedním z nejpragmatičtějších a nejzábavnějších lidí, jaké jsem kdy potkala. Navíc měla pifku na muže, kvůli tomu pitomci svému otci.

Od té doby, co se Shayini rodiče rozešli, jsme o Kurtovi moc nemluvily a já jsem byla přesvědčená, že je to tak nejlepší. Kdykoliv se Shay zmínila o svém otci, nazvala ho posraným sráčem, který se na ni i na její mámu vysral.

Táta stále nazýval Kurta svým bratrem, i když na to nebyl nijak pyšný. Bylo to podobné, jako když se Lví král Mufasa hlásil ke svému bratru Scarovi, i když věděl, že je to lump.

Možná by všechno bylo jinak, kdyby dal Mufasa Scara na černou listinu.

Hakuna matata.

Shay se nikdy nevyjádřila v tom smyslu, že by nenáviděla muže, ale jednoznačně se označila za milovnici žen.

Tohle se mi na ní líbilo, protože až moc holek v našem věku sebou navzájem pohrdalo jen proto, aby se zalíbily klukům. Takové hloupé plýtvání energií. Občas jsem měla pocit, že na střední škole úplně zapomněly, jak se kdysi na základce ze všeho nejvíc chtěly podobat Spice Girls.

Shay vypadala úžasně ve svých botách na deseticentimetrových podpatcích. Mohla si to dovolit, protože její chůze v nich byla zatraceně sexy.

Mě rozbolela lýtka už jen při pomyšlení, že bych si je mohla vyzkoušet.

„Jo, jsem v pohodě,“ odpověděla jsem a podívala se na svůj žlutý svetr s vážkami, který mi upletla máma. Pod ním jsem měla staromódní tričko s obrázkem Metallicy, které jsem ukradla tátovi, protože od roku 1988 ho nepřetáhl přes břicho. Moje oblíbené roztrhané modré džíny a žluté tenisky outfit doplňovaly.

Kakaově zbarvené vlasy jsem měla sčesané dozadu do culíku, a co se týče make-upu, nejblíž k tomu měly asi mikroskopické zbytky tuhého mýdla, kterým jsem si ráno umyla obličej. Aspoň že moje rovnátka byla pěkná a lesklá.

Nejspíš jsem si měla vzít push-up podprsenku. Ne že by to nějak pomohlo. Push-up podprsenky ve skutečnosti fungovaly jenom tehdy, když bylo co tlačit nahoru.

Přes rameno jsem si přehodila ručně tkaný vak – který mi taky vyrobila máma – a už jsem v duchu odpočítávala hodiny, kdy večírek skončí.

„Jsou tu vlastně jen kluci z basketbalovýho týmu a jejich kámoši,“ ozřejmila mi Shay, jako by to mohlo nějak změnit můj přístup k večírku, na který se mi od začátku vůbec nechtělo.

„To je v pohodě.“

„Neboj, bude tam i pár fajn kluků,“ snažila se dál. „Všichni nejsou kreténi.“

„Tak to zní slibně.“

„Pojď, pořádně to spolu roztočíme,“ usmála se a otevřela přední dveře. Vešly jsme do domu plného lidí, které jsem si vůbec nepřála vidět. Setkávat se se svými spolužáky i mimo školu mi připadalo jako ta nejkrutější forma trestu. Během školního roku jsem si jich užila až dost a to poslední, co bych si přála, bylo být s nimi namačkaná v jedné místnosti jako sardinky.

Moje představa ideálního večírku vypadala zhruba takhle: sedím v pyžamu s rodiči doma na gauči, společně sledujeme nekonečné seriály a cpeme se popcornem a mastnými cheeseburgery. Máma by si samozřejmě dala veganský burger. Před lety se dívala na dokument o zacházení se zvířaty a to jí změnilo celý život.

Táta se na ten dokument díval taky, ale pořád si s chutí dával svůj oblíbený středně propečený steak.

„Dojdu nám pro colu,“ oznámila mi Shay.

„Ty nepiješ?“

Zavrtěla hlavou. „Nepiju od té doby, co se stalo to s Landonem. Raději zůstanu střízlivá, než abych se s ním opilá zase muchlovala.“

„To je rozumný, ale kdyby ses náhodou opila, dám pozor, aby ses s tím pitomcem nezačala líbat.“

„Proto jsi moje oblíbená sestřenice.“

„Jsem tvoje jediná sestřenice. Zkus najít nějakej led do tý coly, jo? Počkám na tebe…“

„Já vím, někde v rohu.“ Ušklíbla se. „Vsadím se s tebou o pět babek, že tě najdu v nějakým koutě s knihou v ruce.“

„Mám pocit, jako bys mě snad znala celej můj život, nebo tak něco.“

Zasmála se a začala si razit cestu davem. Nebylo to však jednoduché. Pokaždé, když Shay vešla do místnosti, všichni se dožadovali její pozornosti – a ona byla tak milá, že ji chtěla věnovat všem.

Mě by nikdo nezastavil.

Chvíli to potrvá, než se dočkám svého pití, ale měla jsem štěstí, že jsem si našla pěkný koutek přímo pod schodištěm – tady se bude pěkně číst Harry Potter.

Nasadila jsem si sluchátka. Ne že bych něco poslouchala, ale lidi vás většinou nechají na pokoji, pokud máte na uších sluchátka. Byl to skvělý trik introvertů: vypadat zaneprázdněně, aby se člověk vyhnul sociální interakci. Dvě činnosti současně byly ještě lepší.

Kniha sama o sobě nestačila k tomu, aby vás lidé ignorovali, ale kniha a sluchátka? Říkám vám, stejně dobře by mohl být člověk neviditelný.

Bylo tak těžké být introvertem v extrovertním světě, v němž společenské normy zahrnovaly domácí party, školní kluby a team buildingy a setkání s lidmi, o které člověk nestál. A to všechno jen proto, aby si ostatní mysleli, že „člověk žije svůj život naplno“.

Společnost byla pro introverty za trest, ale byla jsem si jistá, že už se blýská na lepší časy. Nemohla jsem se dočkat toho dne, kdy média začnou prosazovat zbrusu novou myšlenku, že zůstat doma je cool a in a chodit na večírky je totálně out. My všichni introverti bychom se zaradovali!

V klidu… sama… s šálkem dobré kávy, zajímavou knížkou a věrnou kočkou.

Uvelebila jsem se na podlaze s nohama zkříženýma jako preclík a opřela se zády o zeď. Čím víc jsem se schoulila do kouta, tím míň lidí si mě všímalo. Pokračujte dál, mudlové. Ani tu nejsem. Splynula jsem se zdí.

Sáhla jsem do tašky, vytáhla svůj román a vrátila se zpátky do světa magie. Trvalo mi několik minut, než jsem dokázala vypnout okolní hluk, ale J. K. Rowlingová mi to značně usnadnila, po chvíli jsem se plně ponořila do jejích slov.

Večírek kupodivu nebyl moc divoký. Někteří hosté sice popíjeli nějaký alkohol, ale zdálo se, že většina se spíš zajímá o výběr hudby a pokouší se o neumělý tanec. Dva kluci pár metrů ode mě se bavili o basketbalových statistikách a trénincích.

Čekala jsem, že to bude uvolněnější. I když myslím, že většinu předsudků o školních večírcích jsem získala z televizních pořadů a přehnaných romantických komedií.

Ve skutečnosti zřejmě nikomu nepřipadalo nijak zvlášť neobvyklé, že si nějaká holka čte. Kupodivu jsem docela zapadla.

Teprve když jsem zaslechla dva kluky, jak si něco špitají o Shay, vzhlédla jsem od knihy. Protože nemluvili jen o Shay – mluvili taky o mně.

O mně.

To rozhodně nebývalo pravidlem. Prakticky po celou dobu školní docházky jsem chodila s hlavou skloněnou a po většinu času jsem byla sama. Byla jsem si téměř jistá, že nikdo ani neví, kdo jsem. Přinejlepším mě považovali za tu podivně oblečenou holku, se kterou Shay každý den obědvá.

„Kámo, je tu taky Brace Face,“ snažil se jeden z nich překřičet špatnou hudbu.

„Neříkej jí tak,“ zaúpěl ten druhý.

„Ehm, viděl jsi její pusu? Je to Shayina sestřenice, že jo?“

„Jo. Jmenuje se Eleanor,“ přisvědčil ten druhý kluk.

Hmm…

Použil mé skutečné jméno. Většina lidí mi říkala Brace Face podle animované postavičky s velkými rovnátky nebo prostě Shayina sestřenice.

Divný.

„Běž za ní a buď na ni milej. Shay z toho bude mít radost a já mám šanci, že si mě všimne.“

Pohlédla jsem na oba kluky a snažila se tvářit nonšalantně, než jsem se zase zahleděla do knížky.

Samozřejmě že to byl Landon Harrison, který se snažil najít cestu k srdci mé sestřenice – nebo přesněji řečeno do jejích kalhotek.

Ti dva byli v minulém roce hlavními postavami školního představení. Dali se dohromady týden před premiérou, když byla Shay trochu přiopilá. Potom se jako správná herečka dopustila toho největšího klišé a zároveň omylu – zamilovala se totiž do fiktivní postavy, kterou amatérský herec ztvárňoval. Začátečnická chyba.

Landon rozhodně nebyl žádný pan Darcy.

Chodili spolu týden, než ji podvedl na zahajovacím večírku před premiérou. Jakmile se s ním rozešla, vzal si do hlavy, že ji musí získat zpátky, zřejmě hlavně proto, že se nedokázal vyrovnat se skutečností, že ho nějaká holka nechce, a dokonce si dovolila dát mu kopačky.

Měl však smůlu, Shay byla příliš hrdá na to, než aby se vůbec podívala jeho směrem. Kromě případů, kdy byla ve hře vodka.

„A neměl by ses s ní dát do řeči spíš ty sám?“ zeptal se ten druhý kluk.

Diskrétně jsem k němu vzhlédla. Greyson East byl jedním z nejlepších studentů v naší třídě a stejně jako Shay byl u všech oblíbený.

Greyson byl znepokojivě pohledný, skvěle oblečený, a navíc hvězdný basketbalista, který mohl mít kteroukoliv holku na světě. Když jsem se zamyslela nad žebříčkem popularity na střední škole, Greyson mi vždycky přišel na mysl jako první. Koneckonců, na domovské stránce školního webu byla právě jeho fotografie. Na naší střední škole byl velké zvíře.

„Kámo, já s ní nemůžu mluvit. Mám z ní hrůzu. Pořád jen čte a nosí ty divný svetry.“

Neurazilo mě to, bylo mi to prostě jedno. Mudla je mudla, nemůže za svoji omezenost, nemůže za to, že se občas chová jako idiot.

„Chápu, to je podle tebe totálně promarněnej život,“ utahoval si Grey ze svého kamaráda.

Málem jsem se začala hlasitě smát jeho sarkastickému tónu, ale rychle jsem si uvědomila, že je vlastně nesnáším.

„Prostě mi udělej službičku,“ žadonil Landon.

„To neudělám,“ prohlásil Greyson. „Nech ji být.“

„No tak!“ trval na svém Landon. „Dlužíš mi to za Stacey Whiteovou.“

Greyson si povzdechl. A pak ještě jednou. „Fajn.“

Panebože, to ne!

Ne, ne, ne, ne…

Snažila jsem se soustředit na slova v knize, ale periferním viděním jsem zírala na jeho boty, které se přibližovaly. Samozřejmě měl na nohou boty značky Nike, protože všechno na Greysonovi bylo klišé. Klidně by mohl té firmě dělat reklamu. Když se ty čisťoučké, novoučké boty zastavily přede mnou, neochotně jsem vzhlédla.

Teď zíral přímo na mě.

Ty šedé oči…

Člověk by řekl, že taková barva existuje jen v přeslazených milostných románech, kde hlavní hrdina vypadá až příliš dokonale. Lidi ve skutečnosti neměli šedé oči. Byla jsem na světě už šestnáct let, ale ještě nikdy jsem neviděla kluka s takovýma očima, jako měl Greyson. Světle modré? Jistě. Zelené? Jo, taky někdy. Ale Greysonovy oči byly na míle daleko od všeho, co jsem kdy spatřila. Začínala jsem to chápat.

V přímé konfrontaci s pohledem jeho šedých očí a jeho úsměvem jsem pochopila, proč se z něj většině holek podlamují kolena.

Ach, bože, ať to přestane.

Když se mnou navázal oční kontakt, lehce na mě zamával a potutelně se ušklíbl, což mě naštvalo. Tyhle samolibé úsměvy možná mohly fungovat na Stacey Whiteovou a jí podobné, ale na mě rozhodně ne. Vrátila jsem se očima ke knížce a snažila se ho ignorovat.

Jenže ty boty zůstávaly na místě. A pak jsem koutkem oka zahlédla, jak se sehnul do dřepu, než si klekl přímo přede mnou. Znovu na mě zamával, s tím stejným nepřirozeným úsměvem.

„Ahoj, Eleanor. Jak se daří?“ pronesl nonšalantně, téměř jako bychom byli staří kamarádi.

Něco jsem zamumlala.

Povytáhl obočí. „Říkala jsi něco?“

Pro všechno na světě, copak nevidí, že mám knížku a sluchátka? Copak neví, že dnes je jednadvacátý červen 2003? Proč nikdo nechápe, že existují knihy, které neodložíte, dokud je nepřečtete až do poslední stránky?

Občas jsem tenhle svět nesnášela.

„Řekla jsem, ať to neděláš.“ Sundala jsem si sluchátka. „Prostě s tím přestaň.“

„Přestat s čím?“

„Nedělej hloupýho. Vím, že tě Landon požádal, ať mě zabavíš, aby se mohl dostat k Shay, ale je to ztracenej případ. Nemám zájem a Shay taky ne.“

„Jak jsi mohla slyšet, co si říkáme, když máš sluchátka na uších?“

„Jednoduše – neposlouchám teď žádnou hudbu.“

„Tak proč máš sluchátka?“

PROBOHA! CO KDYBYS PROSTĚ VYSHMAHL?!

Nebylo nic horšího, než když se extrovert snažil porozumět záhadám introvertovy mysli.

Ztěžka jsem si povzdechla. „Podívej, já chápu, že je to tvůj kámoš a ty se mu snažíš vyhovět, ale já si teď prostě chci číst a nestojím o společnost.“

Greyson si prohrábl vlasy jako nějakej podělanej model v reklamě na šampony. Přísahám, že to udělal zpomaleně, jako by někde v pozadí foukal neexistující vítr. „Tak dobře, ale můžu tady vedle tebe pár minut zůstat? Jen aby si Landon myslel, že jsem se na to nevykašlal?“

„Je mi fuk, co hodláš udělat. Ale udělej to prosím tě potichu.“

Znovu se usmál, a svatá prostoto, byl to vážně okouzlující úsměv.

Vrátila jsem se ke čtení knihy, zatímco se Greyson usadil vedle mě. Tu a tam něco prohodil. „Jenom aby si Landon myslel, že se z nás stali kámoši.“

Občas jsem mu i odpověděla. „Jen abys nevypadal tak směšně, o což se zřejmě snažíš.“

Znovu se usmál. Raději jsem se vrátila ke knize.

Konečně se objevila Shay s mým drinkem. Podala mi plastový kelímek s colou, v níž plaval nanuk. „Led jsem bohužel nenašla, ale napadlo mě, že nanuk udělá stejnou službu. A navíc je to třešňový nanuk, takže, voilà! Máš třešňovou colu.“ Teprve potom si všimla Greysona a zvedla obočí. „Ahoj, Greyi… co se stalo?“

„Vůbec nic. Jenom se seznamuju s Eleanor.“ Zase nasadil ten svůj úsměv a Shay mu na to skočila jako nějaká podělaná gazela ve lvím doupěti.

„Tak to je paráda! Eleanor je můj nejoblíbenější člověk na celým širým světě, tak si to užij. Nebudu vás rušit, v klidu si povídejte.“ Shay mi ležérně zamávala, jako by neviděla panický výraz v mých očích, který ji naléhavě prosil: „Nikam nechoď! Zachraň mě, prosím!“ Odkráčela zpátky do davu, který ji zbožňoval, a nechala mě napospas Greysonovi.

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“ zeptala jsem se ho.

Pokrčil rameny. „To nevím. Tak dlouho, dokud mi Landon nepřestane předhazovat Stacey Whiteovou.“

„Co jsi provedl Stacey Whiteové?“

Přimhouřil oči a zvedl obočí. „Jak to myslíš, co jsem jí provedl?“

„Prostě to vyznělo, jako bys jí něco udělal.“

Nervózně si poposedl a přerušil oční kontakt. „Ve skutečnosti je to přesně naopak. Nestalo se vůbec nic, a vlastně do toho nikomu nic není.“

„Mám pocit, že mi do toho něco je, protože jsi to byl ty, kdo se ke mně vetřel, a ne naopak.“

„Jasně, máš pravdu.“ Na okamžik ztichl, než pokračoval dál. „Proč Shay nedá Landonovi další šanci?“

„Podvedl ji. Týden poté, co spolu začali chodit.“

„Jo, já vím, ale…“

Rezignovaně jsem zavřela knihu. Bylo mi jasné, že v dohledné době nebudu mít klid na čtení. „Neexistují žádná ale. Jen mi vrtá hlavou, proč si vy chlapi myslíte, že na svůj líbivý vzhled sbalíte kohokoliv. Až na to, že Shay není hloupá. Zná svoji hodnotu a nebude ztrácet čas s někým, kdo si ji nezaslouží.“

Greyson se zavrtěl. „Mám to chápat tak, že jsi mě právě nepřímo nazvala hezounem?“

„Ale ne. Nechci, aby ti to stouplo do hlavy.“

„Věř mi, už se stalo.“ Začal si prsty bubnovat do stehen. „Takže, jaký je tvůj problém?“

„Myslela jsem si, že se bavíme jen naoko.“

„To jo, ale už mě to začalo nudit. Takže, ty se věnuješ… čtení?“ Kývnul hlavou směrem ke knize.

„Skvělý postřeh, detektive,“ poznamenala jsem.

Zasmál se. „Jsi docela oprsklá.“

„To mám po mámě.“

„Líbí se mi to.“

Cítila jsem, jak se červenám, a zároveň jsem kvůli tomu na sebe měla vztek. Mé tělo bezděky reagovalo na jeho znepokojivě roztomilou osobnost, aniž by se o to musel jakkoliv snažit. I navzdory tomu, že ho moje mysl nesnášela. Celý uplynulý rok jsem strávila tím, že jsem pozorovala kluky jako Greyson a taky holky, které se před nimi rozplývaly, aniž bych si lámala hlavu s tím, proč se to děje.

Můj mozek nikdy nechtěl, abych se stala jednou z těch dívek, ale mému srdci bylo očividně jedno, co chce mysl.

Odvrátila jsem zrak, protože se mi rozbušilo srdce, kdykoliv se naše zraky střetly.

„Harryho Pottera jsem nikdy nečetl,“ přiznal. Poprvé v životě mi Greysona Easta bylo líto. Musel žít velice smutný život.

„To je nejspíš dobře,“ odtušila jsem. „Protože kdybys ho četl, možná bych se do tebe zabouchla, což by bylo proti všemu, za čím si stojím.“

„Jsi nejen oprsklá, ale taky upřímná.“

„To mám zase po tátovi.“

Usmál se.

Milovala jsem jeho úsměv.

„Takže máš ráda knihy a vážky?“ zeptal se mě.

Povytáhla jsem obočí. „Jak jsi přišel na vážky?“

„No, máš vážky na svetru a taky na sponkách ve vlasech.“

To je fakt. Klidně bych se vsadila, že jsem byla jediná holka na večírku, která měla ve vlasech sponky s vážkami.

„S mámou pro ně máme slabost.“

„Pro vážky?“

„Jo.“

„To je zvláštní.“

„Já jsem zvláštní holka.“

Přimhouřil oči, jako by si mě chtěl poprvé v životě pořádně prohlédnout, jako by se očima snažil skenovat mou DNA.

„Co je?“ vypravila jsem ze sebe, ale žaludek se mi zhoupl.

„Nic. Já jen… přísahal bych, že tě odněkud znám.“

„No, chodíme na stejnou školu,“ okomentovala jsem to sarkasticky.

„Ale ne. Teda jo, to vím. Ale jsi prostě…“ Odmlčel se a zavrtěl hlavou. „Fakt nevím. Nebyla jsi na večírku Claire Wadeové?“

„Rozhodně ne.“

„A u Kenta Feda?“

Bezvýrazně jsem si ho prohlížela.

„Chápu. Je to prostě zvláštní, protože bych přísahal…“ Než stačil dokončit větu, přerušil ho Landon, který se k nám přihnal.

„Končíme, vole. Shay je jen mrcha, která za to nestojí,“ ucedil mrzutě a mračil se přitom jako čert. Bylo nad slunce jasné, že moje sestřenice pošramotila jeho ego.

„Ještě jednou nazvi mou sestřenici mrchou a já ti názorně předvedu, jak vypadá opravdová mrcha,“ vyštěkla jsem.

Landon se na mě podíval a obrátil oči v sloup. „Aby ses nezbláznila, magorko.“

„Nemusíš se chovat jako kretén, Landone,“ zastal se mě Greyson. „A Eleanor má pravdu – Shay ti nic neudělala. To ty jsi ji podvedl. To z ní přece nedělá mrchu, když tě nechce zpátky.“

Moment. Cože?!

Slyšela jsem dobře? Greyson East se právě zastal mě a Shay?

Aha. Tak fajn.

Myslím, že až přijde čas, chtěla bych s ním mít děti.

Ti pitomí motýli v mém břiše ne a ne zmizet, takže si jistě dovedete představit mou úlevu, když Greyson vstal, aby odešel pryč. Měla jsem světlou pleť, a když jsem se začervenala, bylo to vidět. V té chvíli jsem vypadala jako rajče, nemohla jsem potřebovat, aby mě v tomhle stavu viděl.

„To je jedno, člověče. Jdeme,“ zavelel Landon a díval se za mě, jako bych vůbec neexistovala. Tak ať, pro mě za mě taky vůbec nemusel existovat.

„Promluvíme si později, Eleanor.“ Greyson mi mávl na rozloučenou, když odcházel. „Užij si tu knížku.“

Na půl úst jsem zamumlala pozdrav, než jsem se vrátila ke svému románu. Ale tu a tam mi myšlenky na Greysona splývaly v hlavě s příběhy Rona Weasleyho.

O chvíli později se znovu objevila Shay a vydaly jsme se na cestu domů. „Mám takový pocit, že jste si s Greysonem docela dobře rozuměli,“ poznamenala.

Pokrčila jsem rameny. „Bylo to celkem fajn.“

„Grey je v pohodě, Ellie. Není stejný jako Landon. Na nic si nehraje.“

Řekla to, jako by se mě snažila přemluvit, abych nevyháněla motýly z břicha, zatímco já jsem se jim snažila utrhat křídla.

Znovu jsem jen pokrčila rameny. „Je fajn.“

„Jenom fajn?“ utahovala si ze mě a šťouchla mě do paže, protože si nejspíš všimla mých zarudlých tváří.

„Jasně.“

Jenom fajn.

Shay tu noc měla přespat u mě v pokoji, a když jsme vešly do domu, televize v obývacím pokoji jasně zářila. Běžel tam nějaký horor, tak jsem popadla ovladač a rychle ji vypnula. Naši usnuli na gauči. Táta ležel do široka natažený a máma byla schoulená v jeho náručí.

„Neměli bychom je vzbudit?“ zeptala se Shay.

Popadla jsem deku a přikryla je. „Není třeba. Vždycky se sami proberou a jdou si lehnout do postele.“

Takhle jsem své rodiče vídávala často – máma skrčená v tátově objetí, poté co oba usnuli u televize. Kdykoliv se na gauči pohnula, táta se usmál, znovu ji objal a zase se pohodlně usadil. Nikdy jsem neviděla dva lidi, mezi nimiž by vládl tak dokonalý soulad. Nebýt mých rodičů, nikdy bych nevěřila ve spřízněné duše.

2

Greyson

„Jenom říkám, že to nechápu. Vypadám skvěle, ona taky vypadá skvěle! Prostě nerozumím tomu, proč se mnou nechce být,“ rozhazoval Landon rukama jako šílenec, když jsme se vraceli domů z večírku. „Chci říct, že vypadáme jako Nick Lachey a Jessica Simpsonová z Raine v Illinois. Patříme k sobě!“

Řekl to tak vášnivě, že jsem nedokázal poznat, jestli žertuje, nebo ne.

Upřímně, udělal by mnohem líp, kdyby byl Shay tolik posedlý už tenkrát, když spolu chodili. Může si za to sám, protože se zachoval jako osel.

„Myslím, že bys to měl vzdát, člověče. Všechno nasvědčuje tomu, že Shay nemá zájem.“

„Akorát si to ještě neuvědomuje, že má zájem. Však uvidíš. Všichni ještě uvidíte!“

Obrátil jsem oči v sloup, nechal jsem ho však mluvit. V jeho stavu nemělo smysl mu to vymlouvat, byl úplně ožralý.

„Každopádně se ti omlouvám, že jsem tě donutil bavit se s její praštěnou sestřenicí,“ zamumlal a rukou si prohrábl vlasy.

„Není zas tak praštěná.“

„Ty její svetry. Hlavu pořád v knížce. Je prostě divná.“

„Jen to, že je někdo jinej, ještě nemusí znamenat, že je divnej,“ utrousil jsem. Uvědomil jsem si, že mám z nějakého důvodu potřebu Eleanor bránit. Jistě, měla své zvláštnosti, ale ty měl Landon taky. Třeba kousal do vidličky, a když ji vytáhl z úst, způsobovalo to nesnesitelný zvuk. Nedokázal se dívat na žádný film, aniž by každou chvíli neskuhral: „Počkej, přetoč to zpátky, něco mi uniklo!“ Nedokázal se přenést přes Shayino odmítnutí, protože mu brutálně pohmoždila jeho zbytnělé ego.

Jistě, Eleanor nosila zvláštní svetry, ale rozhodně to nebyla žádná blbka.

„V pohodě, vole. Vidím, že sis dneska našel novou kamarádku,“ zvedl ruce a naznačil obranné gesto. „Stejně si pořád myslím, že je to divná samotářka, ale jak chceš.“

Taky bych řekl, že Eleanor byla svým způsobem samotářka. Schopnost vystačit si sama dotáhla téměř na profesionální úroveň, pokud vím, nestýkala se s nikým, s výjimkou Shay.

Občas bych si přál, abych to taky uměl.

Zdálo se to míň komplikované.

S Landonem jsme bydleli ve stejném bloku, a když jsme se přiblížili k domu, ve kterém jsem bydlel já, Landon pomalu ztratil řeč. Až ven na ulici totiž bylo slyšet hlasitý křik a úpění.

Máma i táta evidentně byli doma.

To byl vždycky zážitek.

Landon si nacpal ruce do kapes a soucitně se na mě usmál. „Nechceš dneska přespat u mě?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, to je v pohodě. Prostě se vytratím do svýho pokoje. Jsem si jistej, že táta si co nevidět najde nějakej důvod, aby se mohl zdejchnout.“

„Víš to jistě?“

„Jo. Dobrou noc.“

Poškrábal se vzadu na zátylku, jako by se mu moje rozhodnutí nezdálo, ale nakonec se s tím smířil. „Tak dobrá, Greysone.“ Odmlčel se a už chtěl jít, ovšem pak se ke mně znovu otočil. „Nechám otevřený okno do pokoje pro hosty v přízemí, pokud bys to náhodou potřeboval, jo?“

I když byl občas zatracenej mizera, pořád to byl můj nejlepší kámoš.

„Díky, Landone.“

„No jo. Dobrou.“

Došel jsem na verandu, ale nechtělo se mi dovnitř. Věděl jsem, že mě tam nečeká nic dobrého.

Moji rodiče na sebe štěkali jako psi.

Nebylo to bohužel nic nového. Kdykoliv byli oba doma, nedělali prakticky nic jiného. Máma se nejspíš opila vínem a nadávala tátovi, táta se nejspíš opil whisky a řval na ni, aby sklapla.

Ačkoliv, byl jsem si celkem jistý, že cokoliv se dělo, mohl za to táta. Byl dost dobrý v tom, aby věci podělal a pak to zaonačil tak, jako by za všechno mohla máma. Nikdy jsem nepotkal člověka, který by tak dokonale ovládal gaslighting, jako to uměl můj táta. Pan Handers nám význam toho slova vysvětlil loni v angličtině – gaslighting: forma psychické manipulace a citového zneužívání – a v tom okamžiku, kdy jsem to uslyšel, hned jsem věděl, že to přesně sedí na mého otce.

Byl to profesionální manipulátor. Jak v práci, tak i doma. Vynikal ve způsobu přesvědčit mámu, že je úplně šílená. Když z jeho obleku cítila parfém, dokázal jí vsugerovat, že je to její vůně. Když objevila rtěnku na límci jeho košile, přesvědčil ji, že je to její rtěnka. Kdyby jí řekl, že obloha je zelená, začala by pochybovat o vlastním zraku.

Jednou ji donutil jít do nemocnice, aby otestovali její psychiku.

Testy ukázaly, že je duševně zdravá. Jenom si vzala kreténa.

Táta zůstal strašidelně klidný i během mámina zhroucení. Což byla jeho další zvrácená hra – choval se, jako by byla vyšinutá, zatímco to byl on, kdo ji chtěl zavřít do blázince. Někdy jsem měl pocit, že schválně nechával telefonní čísla různých žen na takových místech, aby je našla. Bohužel byl něčeho takového klidně schopný.

Když jsem byl menší, snažil se mě dostat na svou stranu – využít mě k tomu, aby mohl mámu potopit. Ale nikdy jsem s ním tu jeho odpornou hru nehrál. Odjakživa jsem věděl, že jediná věc, kterou máma udělala špatně, bylo, že se zamilovala do zrůdy.

Můj otec byl lhář, podvodník a podlý člověk.

Vlastně tu byla ještě jedna věc, kterou máma dělala špatně. Zůstávala s ním.

Nikdy jsem to nepochopil.

Nevěděl jsem ani, jestli je to proto, že ho miluje, nebo kvůli tomu, že má ráda pohodlný život, který pro nás vytvořil. Ať tak či onak, každopádně to bylo nezdravé. Asi proto nebyla skoro nikdy doma. Možná nacházela útěchu v tom, že mohla rozhazovat jeho dolary. Možná že když utrácela jeho peníze, měla pocit, že nad ním alespoň nějakým způsobem vyhrává.

„Já vím, že se s ní taháš, Gregu!“ řvala máma, když jsem se posadil na nejvyšší schod verandy. Zakryl jsem si uši rukama a ze všech sil jsem se snažil ty zvuky přehlušit.

Přál jsem si, aby tu byl ještě děda. Většinu času jsem se ze všech sil snažil nemyslet na to, že je pryč, protože mě to pokaždé hrozně rozesmutnilo, ale někdy v noci jsem toužil po tom, abych se mohl odplížit k němu domů a dívat se s ním na staré kung-fu filmy a jíst šílené množství popcornu.

Nejlepší na mém dědečkovi byla skutečnost, že vůbec nebyl jako můj otec.

Byl to dobrý člověk skrz naskrz a teď, když byl pryč, bylo úplně všechno na prd.

Už je to pár týdnů, co jsem o něho přišel, ale upřímně, pořád jsem se s tím nedokázal smířit.

Poradkyně ve škole mi řekla, že časem bude snazší vyrovnat se se ztrátou, ale nevěřil jsem jí. Nebylo to snazší; chyběl mi čím dál víc.

Podíval jsem se oknem dovnitř. V obývacím pokoji ležely nějaké střepy. Máma zřejmě hodila po tátovi lahev s vínem, ale netrefila se – nikdy se netrefila.

Uklízečka se zapotí, až se bude zase snažit dostat z koberce skvrny od červeného vína.

„Prostě vypadni, Gregu! Zmiz!“ řvala na něj. „Táhni si za tou svojí děvkou!“

Jako vždycky, táta vyběhl z domu.

Myslím, že vlastně pokaždé uvítal, když ho vyhodila. Pak mohl jít s klidným svědomím za ženou, se kterou zrovna spal.

Zastavil se, když mě uviděl sedět na přední verandě. „Greysone. Co tady děláš?“ Vytáhl cigaretu a zapálil si.

Vyhýbám se ti.

„Právě jsme se s Landonem vrátili z večírku.“

„Tvoje máma se už zase chová jako cvok. Zajímalo by mě, jestli pravidelně bere svoje léky.“

Nijak jsem to nekomentoval, protože pokaždé, když ji nazval cvokem, měl jsem sto chutí praštit ho přímo do obličeje.

Táta přimhouřil oči a kývl mým směrem. „Slyšel jsem, že Landon nastoupil na stáž v advokátní kanceláři svého otce.“

„Jo.“ Už jsem přesně věděl, jak bude tenhle rozhovor pokračovat.

„A kdy ty už konečně přijdeš do EastHouse, aby ses něco naučil, co? Já nepovedu firmu věčně a je na čase, aby ses naučil aspoň základy. Čím dřív se to naučíš, tím dřív budeš jednou připravený převzít vedení.“

A je to tu zase.

Můj otec byl rozhodnutý, že budu pracovat v centrále EastHouse Whisky, protože si byl jistý, že jednoho dne převezmu firmu. EastHouse založil můj dědeček a řídil ho celým svým srdcem i duší celé dlouhé roky, až do svého odchodu do důchodu. Můj otec šel v jeho stopách.

Byl to rodinný podnik a já jsem měl v úmyslu ho jednou převzít, abych vyhověl přání svého dědečka.

Jen jsem to nechtěl udělat v dohledné době.

„Jsi hluchý, nebo co, hochu? Nemluvím snad anglicky?“ zařval.

Vstal jsem a strčil si ruce do kapes. „Jen si myslím, že na to ještě nejsem připravený.“

„Nejsi na to připravený? Je ti šestnáct a nemáš času nazbyt. Jestli si myslíš, že tě uživí ten tvůj basketbal, tak si jenom něco nalháváš. Nemáš na to, aby ses v něm dostal až na špičku.“

K jeho komentáři bylo třeba poznamenat tři věci:

Bylo mi sedmnáct, ne šestnáct.

Nechtěl jsem být basketbalovou hvězdou.

Jdi do prdele, otče.

Štípl jsem se do kořene nosu a prošel kolem něj přímo do domu. Řval za mnou, že ještě nedomluvil a že si o mé stáži rozhodně promluvíme později, ale moc jsem se tím netrápil. Nikdy nezůstával doma tak dlouho, aby mohl být dostatečně důsledný.

Když jsem vešel dovnitř, viděl jsem mámu, jak sbírá kousky skla z rozbité lahve.

„Mami, já to udělám, ještě se pořežeš,“ odsunul jsem ji jemně, protože se přitom opilecky pohupovala sem a tam.

„Pusť mě,“ bránila se a odstrčila mi ruku. Když ke mně vzhlédla, po tvářích jí stékala řasenka a mračila se. Položila mi svou ruku potřísněnou vínem na tvář a s námahou rozevřela rty, aby mi něco řekla. „Vypadáš přesně jako tvůj otec. Víš, jak mě to štve? Nenávidím tě skoro tak, jako nenávidím jeho.“

„Jsi opilá,“ řekl jsem jí. Dnes byla tak pod obraz, že ani nevypadala jako ona sama. V očích měla divoký pohled a vlasy úplně rozcuchané. „Uložím tě do postele.“

„Ne!“ Ohnala se rukou a uhodila mě do obličeje. Mumlala přitom: „Běž do prdele, Gregu.“

Tvář mě pálila tak, že jsem na chvíli musel zavřít oči. Oči se jí zalily slzami a rukama si zakryla ústa. „Panebože! Je mi to tak líto, Greysone. Moc se omlouvám!“ Začala vzlykat a celá se třásla. „Já už nemůžu. Já už prostě nemůžu dál.“

Objal jsem ji kolem ramen a lehce stiskl, protože jsem si byl celkem jistý, že když ji neobejmu já, neobejme ji nikdo. „V pohodě, mami. Jsi jen unavená. Potřebuješ si jít lehnout, ano? Všechno bude zase v pořádku.“

Posbíral jsem větší kusy skla a vyhodil je do popelnice, zatímco máma naštěstí poslechla a šla do postele. Nejspíš bude pryč ještě dřív, než se ráno probudím, aby stihla nějaký let za dalším dobrodružstvím. Ale naše cesty se jistě zase brzy zkříží, protože čas od času potřebovala pořádnou hádku s tátou, včetně házení lahví s vínem.

Zamířil jsem do koupelny, abych si smyl víno z rukou a obličeje. Když jsem se podíval do zrcadla, nenáviděl jsem to, co jsem tam viděl.

Ano, skutečně jsem vypadal jako můj otec a taky jsem se za to občas nesnášel.

Když jsem si lehl do postele, snažil jsem se vyhnat z hlavy myšlenky na rodiče, ale když se mi to povedlo, musel jsem myslet na dědu, což mě ještě víc rozesmutnilo.

Tak jsem začal myslet na Eleanor Gableovou.

Na tu dívku, která na večírcích četla knihy a měla ráda vážky.

Tyhle myšlenky nebyly tak těžké jako všechny ostatní.

A tak jsem je neodháněl.

3

Eleanor

Od večírku už uplynuly dva dny, a já jsem ještě ani nedočetla Harryho Pottera a Fénixův řád. Nedokázala jsem se soustředit a nedokázala jsem si vyhnat z hlavy Greysona.

Nebylo to kvůli tomu, jak vypadal, nebylo to ani tím, co říkal. Spíš mi v hlavě utkvěly jisté maličkosti.

Nebyla jsem zvyklá mluvit s mnoha lidmi, ale byla jsem dobrý pozorovatel.

Všimla jsem si, že řeč o některých věcech mu byla nepříjemná. Zaznamenala jsem, jak si občas prsty poklepával o nohy a že skoro nikdy nestál zcela klidně.

Všimla jsem si, že voní po červené lékořici.

Myslet na něj bylo jako zlý sen, ze kterého jsem se nemohla probudit. Jedna moje část si lámala hlavu, jestli na mě taky myslí.

Něco takového byl pro mě úplně nový koncept.

Nikdy jsem se nezamilovávala, pokud se nejednalo o románové postavy. Kluky v mém věku jsem vždycky považovala za povrchní idioty. Všechno, co se dělo na střední škole, bylo pro mě to nejhorší možné klišé.

Všechno mi to připadalo tak strojené a falešné. Všechno to bylo založeno na povrchních věcech, jako je vzhled, popularita a kolik peněz vydělávali vaši rodiče. S tím jsem prostě nechtěla mít nic společného.

Dokud se neobjevil Greyson s tím svým přidrzlým úsměvem. Teď jsem najednou taky byla jednou z těch holek, které měly plnou hlavu nějakého kluka, a vyhledávala jsem si na internetu články o milostných vztazích.

„Ahoj, Snickers.“ Táta vtrhl do mého pokoje a otáčel tužkou mezi svými prsty.

„Co tady chceš?“ vyjekla jsem a rychle jsem zavřela internetový prohlížeč na stolním počítači. Zrychleně jsem dýchala, protože mě uvedl do rozpaků. „Nazdar, tati,“ usmála jsem se široce, když se mi podařilo trochu se zklidnit.

Povytáhl obočí. „Copak to přede mnou skrýváš?“

„Nic. Co potřebuješ? Co se děje?“

Poškrábal se rukou na břiše a přimhouřil oči. Táta měl pořádné panděro a říkal mu Doritos, podle značky tortillových chipsů, na kterých byl závislý a díky nimž mu narostl takový pupek. Mamka byla veganka a neustále se ho snažila přesvědčit, aby se k ní přidal, ale on se za žádnou cenu nechtěl vzdát slaniny – což jsem naprosto chápala.

Většinu času uměla máma držet tátu na uzdě. Když si vyslechl diagnózu prediabetes, přiměla ho, aby se řídil jejím stravovacím plánem. Pokaždé mu řekla, že by ji moc potěšilo, kdyby si dal k večeři salát, tak si dal salát, protože dělat ji šťastnou byla jeho oblíbená činnost.

Vždycky jsem se musela smát, jak si škrábal Doritose, když se snažil něco vymyslet, jako by jeho břicho bylo nějaká kouzelná lampa, která má odpověď úplně na všechno.

„Jen jsem ti chtěl říct, že dnes večer povečeříme sami dva. Máma se necítí dobře.“

Útroby mi sevřel strach. „Ach? Je v pořádku?“

„Jenom trochu unavená.“ Usmál se. „Je v pořádku, Ellie. Slibuju.“

Říkal mi Ellie a ne Eleanor, takže jsem mu uvěřila.

Poškrábal se na bradě. „Tak co si dáme?“

„Dnes večer nemůžu. Hlídám Molly.“ Molly Laneovou jsem hlídala posledních pár měsíců dvakrát týdně po škole, pondělky a pátky. Byla to kurážná pětiletá holčička, která bydlela o pár bloků dál a pokaždé mě po celou dobu dokázala udržet v pohotovosti. „Vlastně bych už pomalu měla jít.“

„Aha, dneska je pondělí, že?“ Pokýval hlavou. „Takže to vypadá na seriál v televizi a McDonalda.“

„Ví o tom máma, že si chceš objednat jídlo v McDonaldu?“ zeptala jsem se, protože jsem věděla o tátově nejnovějším dietním plánu.

Vytáhl peněženku a vyndal z ní dvacet dolarů. „A musí o tom vědět?“

„Snažíš se mě uplatit?“

„Já nevím – funguje to?“

Přistoupila jsem k němu a vzala si peníze z jeho ruky. „Jo, funguje.“

Ovinul mi ruce kolem krku a políbil mě na čelo. „Vždycky jsem věděl, že jsi moje nejoblíbenější dcera.“

„Jsem tvoje jediná dcera.“

„O které víme. Na začátku osmdesátých let se konala spousta divokých rockových koncertů.“

Obrátila jsem oči v sloup, ale musela jsem se začít smát. „Víš, že máma z tebe ucítí hranolky. Vždycky to pozná.“

„Některý věci za to riziko stojí.“ Ještě jednou mě políbil na čelo. „Uvidíme se později. Pozdravuj Molly a její rodiče!“

„Vyřídím.“

„Miluju tě, Snickers.“ Přezdívku jsem získala díky jeho oblíbené čokoládové tyčince, jako projev jeho lásky a náklonnosti.

„Taky tě miluju, tati.“

Když odešel, začala jsem se vypravovat k Molly. Pokaždé jsem si s sebou vzala nějaké staré pohádkové knížky, které jsem jako malá milovala, abych jí mohla před spaním číst. Molly milovala knihy skoro stejně jako já a já jsem na ni potají trochu žárlila, že si jednoho dne bude moct poprvé přečíst celou sérii Harryho Pottera.

Co bych za to dala, kdybych znovu mohla zažít ten úžasný pocit.

Město Raine ve státě Illinois bylo rozdělené na dvě části, které odděloval most – východní část a západní část. Bydlela jsem na západní straně, ale Molly žila na východní, v ulici Brent Street. I když to ve skutečnosti bylo jen o pár bloků dál, jakmile jste přešli přes malý most, okamžitě jste poznali rozdíl v úrovni příjmů. Moje rodina na tom byla dobře, nebyli jsme však tak bohatí jako obyvatelé východní části.

Všechny domy v Mollyině bloku musely stát strašnou spoustu peněz. Byla to opravdu velká sídla. Raine bylo pěkné středostavovské město, až na východní stranu. Tam žili všichni ti bohatí lidé, kteří pracovali v Chicagu, ale chtěli předměstský životní styl. Máma pracovala jako chůva pro rodiny na druhé straně mostu a měla docela velký příjem. Přísahala bych, že tam i vzduch voněl jako stodolarové bankovky. Nebýt Molly, neměla bych žádný důvod pohybovat se na té straně města.

„Ty jsi chůva Molly Laneové!“ zvolal někdo, když jsem šla po chodníku k domu Mollyiných rodičů. Rychle jsem se otočila, abych zjistila, odkud ten křik přichází. Naproti přes ulici, u třetího domu nalevo, stál kluk s přidrzlým úsměvem. Byl to Greyson a na někoho mával.

Ohlédla jsem se přes rameno, abych se ujistila, že mává na mě. Prokrista, nikdo jiný tam nestál.

Rychle jsem si uhladila vlasy a vyhrkla: „No jo.“

To byla jediná slova, která mi v tu chvíli přišla na jazyk. Když začal přecházet přes ulici a blížil se ke mně, srdce mi v hrudi začalo dělat kotrmelce.

Znovu udělal ten zpomalený pohyb rukou skrz vlasy a mně se na chvíli zastavilo srdce, aby hned vzápětí začalo tlouct jako splašené.

„Jak dlouho už ji hlídáš?“ zeptal se.

„Několik měsíců.“ Moje ruce byly lepkavé. Proč se mi potí ruce? Vidí na mně, že si připadám provinile? Pozná, že jsem na něj myslela? Cítí můj strach?! Ach, bože, nemám mokrá kola pod pažemi?!

„Chodíval jsem s ní do kostela, když byla ještě o něco menší. Pokaždé to byl zážitek, protože všechno bylo tak slavnostní a upjaté, a ona zničehonic vyběhla do přední části kostela a začala tam tančit a zpívat.“

Zahihňala jsem se. Znělo to přesně jako Molly, kterou jsem znala a milovala.

Zastrčil si ruce do kapes tepláků a pohupoval se ve svých teniskách značky Nike. „Ale odsud tě neznám. Nedávno jsem na to přišel, kde jsme se už setkali.“

„Aha? A kde to teda bylo?“

„Shermanova onkologická klinika.“ Jeho úsměv se vytratil a moje srdce začalo krvácet. „Párkrát jsem tě tam zahlédl.“

Ach.

Bylo mi to strašně trapné.

Chodila jsem s rodiči na Shermanovu onkologickou kliniku, když máma docházela na chemoterapii. Máma sice nechtěla, abych tam s nimi chodila, protože si myslela, že by mě to mohlo rozrušit, ale upřímně, cítila jsem se mnohem víc rozrušená, když jsem tam s ní nebyla.

Neřekla jsem ani slovo.

„Jsi nemocná?“ zeptal se.

„Ne. Nejsem.“

Nakrčil nos. „Tak někdo, koho znáš?“

„Ehm, moje máma. Má rakovinu prsu,“ vydechla jsem a v tom okamžiku, kdy moje rty vyslovily slovo rakovina, bych to nejradši vzala zpátky. Pokaždé, když jsem to řekla, se mi oči mimoděk zalily slzami.

„Je mi to tak líto, Eleanor,“ pronesl. Poznala jsem, že to myslí vážně, protože výraz v jeho očích byl v tom okamžiku zcela upřímný.

„Díky.“ Žaludek se mi stáhl do uzlu, ale on na mě pořád zíral. „Je někdo, koho znáš, taky nemocný?“

Tentokrát bylo vidět, že se cítí nesvůj.

„Byl. Můj děda. Před pár týdny zemřel.“ S jeho očima se stalo něco, o čem jsem až dosud netušila, že je toho Greyson East schopný: neuvěřitelně zesmutněly.

„To je mi moc líto, Greysone,“ vydechla jsem. Chtěla jsem věřit, že z vážného výrazu v mých očích pozná, že to myslím vážně.

„Jo, díky. Všichni mi neustále říkají, že mám být rád, že už ho nic nebolí, jenže já si nemůžu pomoct. Občas mám totiž pocit, jako by po sobě zanechal bolest, které se já musím ujmout.“ Palcem si přejel po spodní čelisti a já jsem zůstala ohromena.

Greyson byl smutný.

Doopravdy smutný. To mě vážně šokovalo, protože jsem si nikdy nevšimla jeho smutku, když jsem se na něj předtím podívala. Vždycky mi prostě připadal jako ten svobodomyslný populární kluk, kterého všichni milovali.

Jak se zdálo, i populární lidi mohli být občas smutní.

Greyson setřásl zasmušilý výraz a usmál se. „Napadlo mě… že bychom si spolu mohli někam vyrazit.“

Řekl to tak ledabyle, jako by představa nás dvou na společném rande nebyla naprosto absurdní.

Sarkasticky jsem se zasmála, abych zamaskovala nervozitu. „Jo, tak fajn, Greysone.“

„Ale já to myslím naprosto vážně. Chtěl bych tě zase někdy vidět.“

Rozhlédla jsem se kolem, abych se ujistila, že skutečně mluví ke mně. „Ne, Greysone. To nechceš.“

„Ale ano, chci.“

Nervózně jsem cupovala okraje svého fialového svetru. „Ne, nechceš.“

„Chci,“ trval si na svém.

„Aby ses mohl dostat k Shay?“

Povytáhl obočí a přistoupil blíž ke mně. „Ne všechno se týká tvý sestřenice. Některý věci jsou o tobě.“

„Prostě mi to nedává smysl. Proč by ses se mnou měl chtít stýkat?“

„A proč ne? Na tom večírku jsi mě zaujala a rád bych se o tobě dozvěděl něco víc.“

„Na středoškolským večírku jsem si četla knížku a na uších jsem měla sluchátka. Na tom není nic zajímavýho, je to prostě jen divný.“

„Já mám rád divný lidi.“

Zasmála jsem se. „Ne, nemáš. Není normální mít rád divný lidi.“

„Jak můžeš vědět, co já mám rád?“

Rozhlédla jsem se kolem a pokrčila rameny. „Jenom tipuju.“

„No, nejspíš bys neměla dělat unáhlený závěry. Jestli chceš, mohli bychom si spolu někam vyrazit, abys mě mohla líp poznat,“ nadhodil.

„My dva ve skutečnosti nepocházíme ze stejnýho světa, Greysone. Ty jsi ty a já jsem já. Chci tím říct… podívej se na velikost vašeho domu, na svoji popularitu…“

„Poslyš, jestli se mnou nechceš jít na rande, tak to prostě řekni. Není třeba, aby ses vymlouvala,“ přerušil mě a naprosto mi tím vzal dech.

„Ale ne, tak to vůbec není. Jenom se ti snažím říct… že nemáme nic moc společnýho, alespoň mi to tak připadá.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Eleanor a Grey.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.