Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Sonia Purnellová

Neviditelná žena:
Příběh agentky Virginie Hallové

Z anglického originálu A Woman of No Importance,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House pod značkou Viking v New Yorku v roce 2019,
přeložila Jitka Jiterská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020,
jako svou 7772. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Petr Lehečka
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

A Woman of No Importance © 2019 by Sonia Purnell
Published by Viking, an imprint of
Penguin Random House, New York
Translation © Jitka Jiterská, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-468-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-467-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-100-7 (print)

Pro Sue
1951– 2017
Odvaha se projevuje mnoha způsoby.

Odboj byl životní styl… Připadali jsme si tam naprosto svobodní… jako neznámé a nepoznatelné verze sebe samých, jako lidi, na které už nikde nenarazíte a kteří existovali pouze v důsledku jedinečných a děsivých okolností (…), kteří skončili jako trosky nebo nebožtíci. Přesto bych ty okamžiky svého života označil za „šťastné“.

– Jean Cassou, velitel odboje v Toulouse a básník

Ideálním cílem totalitního režimu nejsou zapřisáhlí nacisté ani zapřisáhlí komunisté, ale lidé, kteří už nedokážou rozpoznat rozdíl mezi fakty a fikcí (tj. pravdivost prožitku) a rozdíl mezi pravdou a lží (tj. myšlenkové standardy).

– Hannah Arendtová, Původ totalitarismu

Jsou to právě ty nesčetné, rozličné projevy odvahy a víry, které formují historii lidstva. Pokaždé, když hájíme své ideály, prosazujeme zlepšení životních podmínek ostatních, nebo když se postavíme proti nespravedlnosti, čeříme tím vodu vlnami naděje a spojujeme navzájem vlastní síly a odvahu, díky nimž vlny zesílí v proud, který pak dokáže strhnout i tu nejsilnější zeď.

– Robert F. Kennedy

SEZNAM POSTAV

KRYCÍ JMÉNA A JMÉNA POUŽÍVANÁ V TERÉNU JSOU V KNIZE PSÁNA KURZÍVOU. AGENTI ČASTO MÍVALI NĚKOLIK KRYCÍCH JMEN, ALE PRO PŘEHLEDNOST BYLA VYBRÁNA POUZE TA NEJVÝZNAMNĚJŠÍ.

Alain = Georges Duboudin

Antoine = Philippe de Vomécourt (také jako Gauthier, major St. Paul)

Aramis = Peter Harratt (také jako Henri Lassot)

Artus & Auguste = Henry a Alfred Newtonovi

Bishop = abbé Robert Alesch (také jako René Martin)

Bob = Raoul Le Boulicaut

Carte = André Girard

Célestin = Brian Stonehouse

Christophe = Gilbert Turck

Constantin = Jean de Vomécourt

Fontcroise = kapitán Henri Charles Giese

Georges = Georges Bégué

Gévolde = Serge Kapalski

Gloria = Gabrielle Picabiová

Lucas = Pierre de Vomécourt (také jako Sylvain)

Marie = Virginia Hallová (také jako Germaine, Philomène, Nicolas, Diane, Diana, Marcelle, Brigitte, Isabelle, Camille, DFV, Artemis)

Nicolas = Robert Boiteux (také jako Robert Burdett)

Olive = Francis Basin

Pépin = doktor Jean Rousset

René = Victor Gerson (také jako Vic)

Sophie = Odette Wilenová

Victoire = Mathilde Carréová (také jako La Chatte)

PROLOG

Francie se ocitla na pokraji úpadku. Vyhořelá auta, dříve naplněná drahocenným majetkem, stála chaoticky zabořená čumáky do příkopů a všechen milovaný náklad panenek, hodinek a zrcadel se po několik kilometrů válel v troskách všude kolem podél nevlídné cesty. Jejich vlastníci, mladí i staří, se svíjeli v horkém prachu, sténali, anebo už zcela ztichli. A přes ně se všemu navzdory neustále valily davy lidí, nekonečný zástup hladu a vyčerpání, který měl strach se byť jen na pár okamžiků zastavit.

Deset milionů žen, dětí a starých mužů bylo na pochodu, všichni prchali před Hitlerovými tanky, které proudily přes hranici z východu a severu. Celá města se vylidňovala, když jejich obyvatelé opouštěli domovy v marné snaze uniknout nacistické bleskové válce, jež je měla postihnout. Vedly se horečnaté debaty o německých vojácích, svlékajících se do pasu v radostném jásotu nad tím, jak snadné bylo nepřítele pokořit. Vzduch ztěžkl kouřem a mrtvolným zápachem. Kojenci strádali nedostatkem mléka a staří padli tam, kde se zastavili. Koně táhnoucí přetížené vetché vozíky se zmáčení potem prohýbali pod jejich tíhou a chrčeli utrpením. Francouzská vlna veder v květnu 1940 byla svědkem největšího hromadného odchodu uprchlíků všech dob.1

Den co den si davem klestilo cestu osamělé vozidlo s nápadně krásnou mladou ženou za volantem. Svobodnice Virginia Hallová často mívala nedostatek benzinu i léků, přesto ve své francouzské armádní sanitce šlapala na plynový pedál a vyrážela vstříc blížícímu se nepříteli. Nevzdávala se, ani když německé junkersy s jekotem klesaly, aby mohly na všudypřítomné kolony aut vypouštět padesátikilové bomby, po jejichž dopadu zůstávaly na silnicích krátery a hořící vraky. Ani když se stíhací letouny proháněly nad vrcholky stromů, aby kulometnou palbou pokropily příkopy, v nichž se snažily ukrýt ženy a děti. Ani když francouzští vojáci dezertovali z vlastních jednotek, zahodili zbraně a utekli, někteří dokonce rovnou v tancích. Ani když jí do levé kyčle vystřelovala bolest, jak bez ustání protézou sešlapávala spojku.

Teď když jí bylo čtyřiatřicet, její mise po všech těch letech nekompromisního odmítání konečně dosáhla bodu zlomu. Ve vlastním zájmu, stejně jako v zájmu obětí, které sbírala na bojištích a rozvážela do nemocnic, nesměla selhat. Existovala spousta důvodů, proč tak daleko od domova dávala všanc život, aby pomohla cizí zemi, zatímco miliony ostatních to vzdávaly. V první řadě to bylo zjevně proto, že se už dlouho necítila tak plná života. Znechucená zbabělostí dezertérů nebyla s to pochopit, proč nepokračují v boji. Na druhou stranu ona neměla co ztratit. Francouzi měli stále ještě v živé paměti oběti první světové války, která si vyžádala životy téměř třetiny mladých mužů, a národ, který teď tvořili převážně vdovy a sirotci, se na další krveprolití jednoduše necítil. Zato Virginia měla v úmyslu vydržet až do konce, ať už ji boje zavedou kamkoli. Byla připravená přijmout jakákoli rizika, čelit libovolnému nebezpečí. Totální nasazení proti třetí říši jí mohlo svým zvráceným způsobem poskytnout poslední naději na klid v duši.

ALE ANI TO NEBYLO NIC VE SROVNÁNÍ S UDÁLOSTMI, JEŽ JI v životě ještě měly potkat a které se rozvinuly do homérovského vyprávění o dobrodružství, akci a zdánlivě trvalém pocitu neohroženosti. Služba Virginie Hallové Francii v létě 1940 byla pouze zkouškou před téměř sebevražednou misí namířenou proti tyranii nacistů a jejich francouzských poskoků. Stala se průkopnicí troufalých operací v podobě špionáže, sabotáže a podvratné činnosti za nepřátelskými liniemi v době, kdy ženy nebyly vnímány jako hrdinky a jejich podíl na boji byl chápán spíš jako podpůrný a tišící bolest. V době, kdy se očekávalo, že budou dobře vypadat, poslušně se chovat a důležitou práci přenechají mužům. V době, kdy hendikepované ženy – ale i muži – zůstávaly zavřené doma a většinou vedly ploché, neuspokojivé životy. Skutečnost, že mladá žena, která za tragických okolností přišla o nohu, splnila nejpřísnější kritéria a překonala předsudky, dokonce i nesouhlas s tím, aby pomáhala Spojencům vyhrát druhou světovou válku, byla ohromující. Fakt, že partyzánská vůdkyně jejího formátu zůstává do dnešního dne tak málo známá, je těžko uvěřitelný.

Přesto by si to tak Virginia zřejmě přála. Pracovala v utajení a tak byla také nejšťastnější. Dokonce i její spojenci ve Francii žili v domnění, že zřejmě nemá domov, rodinu ani zázemí, jen spalující touhu porazit nacisty. Neznali její skutečné jméno ani národnost, snad ani netušili, jak se mezi ně vlastně dostala. Neustále měnila vzhled a vystupování, dokázala se objevit bez povšimnutí kdekoli ve Francii, aby stejně náhle zase zmizela; v průběhu války byla velkou hádankou a v mnoha ohledech jí zůstala i po jejím skončení. I dnes zabralo pátrání po jejím příběhu tři roky mravenčí práce, která z londýnského národního archivu vedla přes písemné záznamy o odboji v Lyonu a v oblasti výsadků parašutistů v Haute-Loire až k soudním spisům v Paříži, a dokonce i do mramorových chodeb ústředí CIA v Langley. Hledání mě provedlo devíti úrovněmi bezpečnostní prověrky až do samého srdce současné americké špionáže. O psychické zátěži při působení na nepřátelském území jsem diskutovala s bývalým členem britských zvláštních jednotek a vysloužilými zpravodajskými důstojníky na obou stranách Atlantiku. Dohledala jsem dlouho postrádané spisy, jen abych zjistila, že další se záhadně ztratily nebo o nich nikdo nic neví. Celé dny jsem strávila kreslením diagramů, které propojovaly výsledky jejích misí s desítkami různých krycích jmen; měsíce pátráním po uchovaných úryvcích z těch záhadně „zmizelých“ dokumentů; roky vyhrabáváním zapomenutých listin a memoárů. Nejlepší partyzánští vůdci pochopitelně neudělají budoucím historikům tu radost, že si v pět hodin ráno zapíšou podrobné poznámky o nočních operacích, a pokud nějaké záznamy přece jen existují, jsou často nesouvislé a vzájemně si odporují. Tam, kde to bylo možné, jsem se držela verze událostí, kterou mi vyprávěli lidé, jejichž příběhy se nejvíc shodovaly. Občas to však vypadalo, jako bychom s Virginií spolu hrály hru na kočku a myš; jako by z hrobu, ve kterém spočívá, „nebyla ochotná mluvit“ o tom, co dělala – přesně jak to sama říkávala.

V jejím tajemném vesmíru, kde v podstatě celá Evropa od Severního moře až po ruské pohraničí podléhala kontrole nacistů, byla důvěra nedostupný luxus. Utajení bylo stejně životně důležité jako ukrytá pistole značky Colt. A přesto v době, kdy se zdá, že se svět opět sklání směrem k nejednotnosti a extremismu, její příklad soudržnosti, ve snaze dostát vyšším ideálům bez ohledu na hranice, vyniká víc než kdy jindy.

Ani vládní úřady mi nebyly při skládání mozaiky příliš nápomocné. Spousta relevantních záznamů zůstává pro další generace nedostupná – i když se mi jich pro tuto knihu přece jen podařilo několik odkrýt, a to s nedocenitelnou pomocí dvou bývalých zpravodajských důstojníků. Mnohem víc jich skončilo v plamenech při ničivém požáru ve francouzském národním archivu v sedmdesátých letech minulého století, což v oficiálních zprávách zanechalo nevyplnitelnou mezeru. Celé stohy papírů v národním archivu (NARA) ve Washingtonu, D. C., byly zjevně špatně zařazeny nebo snad někam založeny a jejich seznam byl podle všeho ztracen při stěhování. Z původních dokumentů Oddělení pro zvláštní operace (SOE) britské tajné služby, pro kterou Virginia pracovala v letech 1941 až 1944, se zachovalo pouze patnáct procent. Ale i přes všechny tyto výzvy a odbočky do temných a skrytých uliček její příběh nikdy nezklamal; naopak se vždy znovu ukázalo, že je mnohem výjimečnější, jeho postavy mnohem zajímavější a význam ještě větší, než bych si kdy mohla představit. Navždy dokázala změnit pohled na špionážní činnost i na ženy ve válce – včetně vývoje válečné situace ve Francii.

Nepřátelé Virginie byli mnohem zavilejší a její chování troufalejší v porovnání s tím, co dnes ukazují mnohé hollywoodské kasovní trháky. Přesto je tento divoký příběh pravdivý a Virginia je skutečná hrdinka, jež se nevzdala, i když se všechno zdálo být ztracené. Nemilosrdný svět podvodů a intrik, ve kterém žila, dost možná inspiroval Iana Fleminga ke stvoření Jamese Bonda, přesto ona měla k tomu, stát se dokonalou špionkou, mnohem blíž. Nakonec stejně jako chladnokrevný, brilantní a smyšlený agent Bond i ona pochopila nutnost splynout s davem a držet si odstup od přátel i nepřátel. Tam, kde Bonda znal jménem každý mezinárodní padouch, jí se podařilo nepozorovaně proklouznout. Tam, kde Bond řídil honosný Aston Martin, ona cestovala vlakem, tramvají anebo bez ohledu na svoje postižení chodila pěšky. Tam, kde se zdálo, že Flemingova postava hladce stoupá na vrchol, Virginia musela bojovat o každý centimetr uznání a autority. Její úsilí z ní udělalo to, čím byla: osobnost, jež dokázala ve své utajované existenci nejen přežít, ale dokonce i uspět v životě, který zlomil mnohé ostatní, pro danou činnost zjevně lépe disponované. Nebylo se čemu divit, že mi současný šéf britské tajné služby MI6 sdělil, že hledají takové nováčky, kteří neplkají a nepředvádějí se, ale musejí být schopní se „v životě dokázat prosadit“.2

Virginia byla lidská bytost se všemi nedostatky, strachy a nejistotami, které zažíváme i my ostatní, a možná i víc, ale právě to jí pomohlo porozumět nepřátelům. Instinkt ji zradil pouze jednou a přineslo to katastrofální následky. Většinou však své démony porazila a postupem času si vydobyla důvěru, obdiv a nakonec i vděk tisíců lidí. Setkat se s Virginií znamenalo nikdy na ni nezapomenout. Až do konce své poválečné kariéry v CIA v šedesátých letech zůstávala pokrokovou ženou, která nám má co říct i dnes.

Stále se vedou ostré diskuse o ženách bojujících na frontách po boku mužů, ale Virginia mužům velela hluboko v nepřátelském území již před osmdesáti lety. Prožila šest let evropské války tak zblízka, jak ji měl možnost poznat jen málokterý Američan. Znovu a znovu dávala všanc život, ne snad proto, že by byla tak horlivý vlastenec, ale z lásky a úcty ke svobodě ostatních. Vyhazovala do vzduchu mosty a tunely, obelhávala, obchodovala a stejně jako agent 007 měla povolení zabíjet. To, na čem se podílela, byla velmi moderní forma boje založená na propagandě, klamu a formování vzpoury zevnitř – což jsou techniky, které jsou nám všem dnes stále známější. Ale její cíle byly ušlechtilé: chtěla chránit, nikoli ničit, znovu nastolit svobodu, nikoli ji odstranit. Nehnala se za věhlasem a slávou, těch se jí stejně nikdy nedostalo.

Toto nemá být válečná zpráva o bitvě o Francii ani analýza měnících se podob špionáže nebo vzrůstající role tajných služeb, nicméně to všechno pochopitelně utkává silné a dramatické pozadí příběhu Virginie Hallové. Tato kniha je spíš pokusem ukázat, jak jedna žena skutečně dokázala zvrátit průběh historie. Jak se nepřízeň osudu, odmítání a utrpení někdy mohou proměnit v odhodlání a koneckonců i ve vítězství, a to i na pozadí strašlivého konfliktu, který vrhá dlouhý stín na náš dnešní způsob života. Jak ženy mohou vystoupit ze škatulky představ o tom, co je ženské, a postavit se veškerým stereotypům, pokud k tomu dostanou příležitost. A jak zoufale naléhavé situace během války mohou, ať se to zdá jakkoli zvrácené, vytvářet příležitosti, které by za normálních okolností žel zůstaly nedostupné.

Virginia, která sloužila u britských i amerických tajných služeb, samozřejmě nepracovala sama. Na podpůrné role lékařů, prostitutek, manželek farmářů, učitelů, knihkupců a policistů se také zapomnělo, byť za svou statečnost často draze zaplatili. To, co dělali, bylo inspirováno ušlechtilými a romantickými ideály, stejnou měrou si však byli vědomi, že neúspěch či zajetí povedou k osamělé a strašlivé smrti. Některé zkorumpované a děsivé postavy třetí říše byly Virginií a jejími kontakty posedlé a neúnavně se ji snažily odstranit, včetně celého hnutí, které pomohla vytvořit. Navzdory tomu všemu, když roku 1944 nadešla hodina osvobození Francie, utajené vojsko, které vybavila, vycvičila a někdy proti očekávání i řídila, pomohlo Spojencům dosáhnout úplného a konečného vítězství. Ani to jí však nestačilo.

KAPITOLA PRVNÍ
SEN

Barbara Hallová měla všechno promyšlené. Vychovávala svou jedinou dceru a nejmladší dítě, Virginii, narozenou 6. dubna 1906, v očekávání, že ji jednou výhodně provdá. Jako ambiciózní mladá sekretářka minulého století to Barbara vyhrála, když si za manžela vzala svého šéfa Edwina Lee Halla (známého jako Ned), bohatého bankéře a majitele kina v Baltimoru, a už nikdy nechtěla jinak. Její náhlý společenský vzestup mezi inteligentní smetánku východního pobřeží z ní, alespoň podle její vlastní rodiny, udělal náfuku. Koneckonců Nedův otec John W. Hall sice ve svých devíti letech utekl na moře na jedné z rodinných plachetnic, ale nakonec se oženil s dědičkou a stal se prezidentem První národní banky. Johnův bratr, Virginiin prastrýc Robert, byl nejvýše postavený muž marylandského žokejového klubu. Barbara viděla, že staří Hallové žijí v přepychu – vstupní hala jejich opulentního městského domu v Baltimoru prý byla tak široká, že by se v ní otočil kočár tažený koňmi – a ona toužila po tomtéž. Ale Ned nedokázal k Barbařinu zjevnému zklamání rodinné bohatství udržet, natož ho rozmnožit, a tak byla domácnost Hallových mnohem skromnější. Venkovské sídlo Neda a Barbary na farmě Boxhorn v Marylandu bylo noblesní, avšak nebylo vybavené ústředním topením a vodu museli čerpat z potoka. Byt v centru Baltimoru byl sice elegantně zařízený, ale pouze pronajatý. A tak bylo povinností Virginie pozvednout Hallovy zpátky do jejich někdejších společenských kruhů tím, že se výhodně provdá.

Barbara tehdy s mateřskou spokojeností pozorovala, jak dceru obletují relativně zámožní nápadníci. Než přišla o nohu, byl její půvab tak nepřehlédnutelný, že ji přátelé na fajnové soukromé střední škole Roland Park Country titulovali „donna Juanita“. Byla vysoká, měla dlouhé nohy, oříškově hnědé oči a úsměv, pod kterým tály ledy (pokud zrovna měla chuť ho použít), byla neobvykle energická a pro mladé muže, kteří snili o jejím zkrocení, představovala neodolatelnou výzvu. Virginia však projevy mužské přízně opovrhovala a svou nezávislost projevovala tím, že kdykoli to šlo, nosila chlapecké kalhoty a kostkované košile. „Musím mít svobodu,“ napsala do školní ročenky roku 1924, když jí bylo osmnáct, „a to tak velkou, jak jen budu chtít.“ Říkala a dělala jen pramálo z toho, co by se shodovalo s velkými plány její matky.

Virginia si libovala ve vzpouře vůči společenským konvencím. Na lovu střílela puškou, stahovala králíky z kůže, jezdila na neosedlaném koni a jednou přišla do školy se živým hadem omotaným kolem ruky. Bylo patrné, že to nebojácné mládě „Dindy“, jak jí doma říkali, toužilo po dobrodružství stejně jako jeho dědeček námořník. I kdyby to mělo znamenat věčné nepohodlí. Skutečnost, že v Park Country usilovně, až dickensovsky vyžadovali, aby okna budovy zůstávala otevřená i v mrazivém počasí – což znamenalo, že dívky chodily na vyučování v kabátech, rukavicích a čepicích –, ji osobně vůbec netrápila.

Dindy sama sebe popisovala jako „vrtošivou a náladovou“1 – takový názor sdíleli i spolužáci, kteří jí však přiznávali iniciativu a organizační talent. Pohlíželi na ni jako na přirozeného vůdce a zvolili ji předsedkyní třídy, šéfredaktorkou školního časopisu, kapitánkou týmu, a dokonce i „třídní hlasatelkou“. Její starší bratr John studoval na univerzitě v Iowě chemii, načež začal dle očekávání pracovat pro otce. Naproti tomu Virginia ráda objevovala nepoznané a spolužákům dokazovala, že od ní nelze očekávat nic míň než nečekané. Její vrstevníci ji považovali za tu „nejoriginálnější“, což byla pocta, kterou si očividně užívala; přiznávala, že se snažila žít tak, aby „své pověsti dostála za všech okolností“.2 Jestliže byl Ned k takovému individualistickému postoji k životu shovívavý, Barbara měla zcela odlišné představy. Paní Hallová si usmyslela, že by se dcera měla vzdát zájmu o dobrodružství výměnou za mnohem větší poklad v podobě bohatého manžela a moderního domu. V devatenácti letech se Virginia řádně zasnoubila a vypadalo to, že ji čeká život omezený pouze na domácnost podobně jako mnoho dalších dospívajících dívek, jež vyrůstaly ve dvacátých letech.

Jakkoli vyhovující se zazobaný snoubenec jevil matce, Virginii jeho neustálé povyšování a podvádění vytáčelo. Ano, od mladých „dam“, kterou Virginia byla, se vždy očekávalo, že se svým mužům podrobí, ale s příchodem do Baltimoru se ve vzduchu začala vznášet vzpoura, což bylo pro mladá ptáčata milující nezávislost typické. Ptáčata byl nový druh mladých žen, které porušovaly pravidla z doby prohibice a pobuřovaly starce tím, že si stříhaly vlasy nakrátko, kouřily a tančily na jazzovou hudbu. Odmítaly jednostranná omezení tradičního manželského svazku a mnohem aktivněji se zapojovaly do politiky, v neposlední řadě proto, že americkým ženám bylo v roce 1920 (po století protestů) přiznáno právo volit. Virginia se rozhlédla kolem sebe: život v domácnosti by ji dusil a zdálo se, že svět nabízí lákavé, nepoznané svobody. A tak snoubence k jeho nemalému rozhořčení poslala k vodě. (Ukázalo se, že její rozhodnutí bylo správné, jelikož si později údajně prošel třemi nešťastnými manželstvími poznamenanými cizoložstvím.)

Virginia sdílela matčin smysl pro vysoké ambice, ale začala je směřovat spíš ke kariéře a objevování světa než ke shánění neschopného manžela, jakkoli zámožného. Barbara v mládí neměla jinou možnost než pracovat jako sekretářka; koncem 19. století bylo mladé ženě ze skromných poměrů otevřeno jen velmi málo příležitostí. Touha její dcery po práci daleko od domova namísto celoživotního volného času stráveného v manželství jí nešla do hlavy. To pravidelné rodinné výlety do Evropy, když byla ještě dítě, a vliv vždy upravené německé chůvy ve Virginii probudily chuť po svobodném cestování. V jazycích ve škole vynikala a snila, že je využije k tomu, aby se seznámila, jak sama říkala, se „zajímavými“ lidmi a stala se velvyslankyní; patrně ji neodradila ani skutečnost, že tak vysoké pozice byly až doposud vyhrazeny pouze mužům. Dindy si usmyslela dokázat sama sobě, že se mužům vyrovná, a za tímto účelem jí zbožňovaný otec (ke kterému měla neobyčejně blízko) dovolil strávit dalších sedm let studiem na pěti různých prestižních univerzitách.

Začala v roce 1924 v Cambridgi v Massachusetts na Radcliffu (nyní je součástí Harvardu), ale intelektuálská atmosféra ve škole ji nudila, a tak v roce 1925 přešla na o něco progresivnější Barnard College na Manhattanu, kde si užívala divadel na Broadwayi. Stále však měla na paměti, že když odmítla jednoho nápadníka, očekává se, že se rychle přizpůsobí a najde si jiného vhodného manžela. Žádného takového se jí však nedařilo objevit. A na učitele, kteří ji označovali jako „průměrnou studentku“, jež se nepodílela na žádných aktivitách v kampusu ani nedocházela na hodiny tělesné výchovy, Virginia také zrovna nezapůsobila. Její nejoblíbenější předměty byly francouzština a matematika (latinu a teologii nenáviděla), ale přestože „měla vše splněno“, známky dostávala nejčastěji průměrné a školu nedokončila. Věděla, že vysokoškolské vzdělání potřebuje, ale už se nemohla dočkat, až začne žít ve skutečném světě. A Barnard jí možná stále ještě příliš připomínal domov, než aby se jí tam mohlo dařit.

Zdálo se, že obzory by jí mohla rozšířit Paříž, a tak rodičům namluvila, že by se jí vedlo lépe, kdyby mohla odjet do zahraničí. Jako spousta dalších zámožných Američanů z východního pobřeží před ní i po ní shledávala Virginia francouzské hlavní město elegantní bránou ke svobodě. Stovky mladých Američanů každý týden pravidelně nastupovaly na zaoceánský parník Cunard směřující do Evropy, domů pak posílaly zprávy, jak u moderních žen v Paříži – takzvaných garçonnes – nikomu jejich nezávislost, fyzická zdatnost ani androgynní vzezření nevadí a že pracují a milují se, jak se jim zlíbí. A tak se roku 1926 dvacetiletá Virginia také odstěhovala na druhou stranu Atlantiku, daleko od matčiných únavných deziluzí, a zapsala se na École Libre des Sciences Politiques na levém břehu Seiny. V průběhu takzvaných annés folles v období mezi dvěma válkami namísto americké prohibice a rasové segregace objevila strhující rozmanitou uměleckou, literární a hudební scénu, která přitahovala takové spisovatele, jakými byli Francis Scott Fitzgerald, Gertrude Steinová a Ernest Hemingway, nebo legendární černošskou tanečnici Josephine Bakerovou (známou vystoupeními v rytmu charlestonu ve Folies Bergère a později službou v odboji). V kavárnách v Saint-Germain a jazzových klubech na Montmartru Virginia potkávala herečky, závodní jezdce, intelektuály a začínající politiky. Ta smělá mladá žena z Baltimoru kouřila, pila a tančila se všemi a byla mnohem víc uchvácená tím, co se naučila od nových okouzlujících přátel než od svých učitelů. Tady konečně měla pocit, že může být sama sebou.

Bezstarostný životní styl neopustila, ani když se na podzim 1927 přemístila do Konzulární akademie ve Vídni, aby studovala jazyky, ekonomii a novinařinu. Na rozdíl od New Yorku tady všemi předměty hladce procházela, požadované známky získávala s minimálním úsilím a našla si i dostatek času na radovánky na divokých večírcích ve městě. Vysoká, štíhlá a nyní i elegantně oblékaná podle nejnovějších evropských trendů Virginia přitahovala spoustu pánské pozornosti; obzvlášť pak jednoho muže – šviháckého polského armádního důstojníka Emila, který ji doprovázel na romantických procházkách po březích Dunaje. Obdivoval její nezávislost a tím si získal její srdce jako ještě nikdo předtím. Nicméně otec (zřejmě nabádán Barbarou) se ohrazoval vůči jeho nejistému původu a myšlence, že by se dcera navždy usadila v Evropě a on už by ji nikdy nespatřil, a tak Virginii zakázal se s ním nadále vídat. Ačkoli ji to rozrušilo, obvykle tvrdohlavá dívka svého milovaného Neda (jak mu říkala) poslechla a neoficiální zasnoubení zrušila. Po nějakou dobu si schovávala Emilovu fotografii, ale ničím víc se její vzdorovitost neprojevila. Svého milého už nikdy neviděla, až později zjistila, že zřejmě zahynul na jaře 1940 jako jeden z tisíců polských důstojníků, které chladnokrevně popravila a v masových hrobech v katyňském lese pohřbila ruská tajná policie.

Jakmile překonala žal, vrátila se Virginia z Evropy domů jako zcela jiná žena než ta, která odplula v roce 1926. Nejenže přijela s vysokoškolským diplomem, ale i s palčivou vírou v emancipaci žen. Ty tři bezstarostné roky jí vštípily hlubokou a trvalou lásku k Francii a ke svobodě, kterou její obyvatelé vyznávali. Tato vášeň měla v budoucnu obstát vůči veškeré krutosti a pohánět ji, aby dávala všanc život a ochránila to, čemu říkala moje „druhá vlast“. Virginia rovněž pilovala znalosti pěti cizích jazyků – z nichž nejužitečnější byly francouzština a němčina, ale mluvila také španělsky, italsky a rusky –, ačkoli nikdy nebyla schopná zbavit se amerického způsobu převalování slov. Nicméně byla velmi zběhlá v evropské kultuře, geografii a zejména pak politice. Když žila ve Vídni, pozorovala, jak fašistická uskupení vítězí v krvavých politických nepokojích. Při výletech za hranice se stala svědkem rostoucí popularity národní socialistické strany Adolfa Hitlera, která stála na jeho příslibu, že Německo je pro něj priorita číslo jedna, načež se jeho norimberská shromáždění stala masivní ukázkou nacistické polovojenské síly. V nedaleké Itálii diktátor Benito Mussolini už v roce 1925 vyhlásil válku demokracii jako takové a od té doby začal budovat policejní stát. Sledovala, jak se nad obzorem stahují temná mračna nacionalismu. Mír v Evropě a její opojný „belle vie de Paris“ byly v ohrožení.

Do Marylandu na farmu Boxhorn se Dindy vrátila v červenci 1929, krátce předtím, než o to, co zbylo z rodinného majetku, Hallovi nadobro přišli při krachu burzy na Wall Street a následné hospodářské krizi. Bratr John ztratil místo v rodinném obchodu s realitami a financemi, který byl pod silným tlakem, a zdálo se, že pochmurná nálada ovlivnila Virginiino postgraduální studium francouzštiny a ekonomie na univerzitě George Washingtona ve Washingtonu, D. C. Její docházka byla nepředvídatelná, nicméně známky postačovaly k tomu, aby se mohla na ministerstvu zahraniční ucházet o vysněné místo profesionálního diplomata. S mladickým sebevědomím a znalostmi cizích jazyků a bohatými studijními zkušenostmi předpokládala, že v nezbytné přijímací zkoušce uspěje. Skutečnost, že z patnácti set důstojníků diplomatické služby bylo pouze šest žen, ji měla dostatečně varovat. Odmítnutí přišlo rychle a nemilosrdně. Pohlaváři na ministerstvu zřejmě nejsou ochotní ve svých řadách trpět ženy, svěřila se příteli Elbridgi Durbrowovi, avšak s porážkou se nemínila smířit a plánovala „proniknout dovnitř zadními vrátky“.3

Mezitím se snažila podporovat otce, který se potácel od jednoho obchodního neúspěchu ke druhému, v tíživé situaci si dělal obavy o tisíce nezaměstnaných a čelil vyhlídce vlastního krachu. Dne 22. ledna 1931 vyšel Ned ze své kanceláře v centru Baltimoru, postižen těžkým infarktem se zhroutil na chodník a o pár hodin později zemřel. Jeho odchod v pouhých devětapadesáti byl pro rodinu velkou ranou, pro Virginii snad největší. Svoji mladou troufalou Dindy zbožňoval, byl shovívavý k její zálibě v tradičně mužských činnostech, jako byl lov, dokonce jí pořídil vlastní zbraň. Teď odešel a s ním i většina peněz. John se ženou a dvěma dětmi se nastěhovali k Barbaře na farmu Boxhorn, aby ušetřili, a očekávalo se, že Virginia s nimi povede poklidný život. Tak stísňující dohoda byla snesitelná pouze chvíli a dívka se už brzy zase ucházela o práci. Po sedmi měsících strávených doma se v srpnu 1931 netrpělivě vydala na cestu za úřednickou prací na americkou ambasádu ve Varšavě. Brala dva tisíce dolarů ročně, což byl slušný plat (a o třetinu vyšší než průměrný příjem amerických domácností v průběhu hospodářské krize, kdy spousta rodin žila na hranici chudoby). Také konečně vypadla z Baltimoru a stala se zaměstnankyní ministerstva zahraničí. Ale i přes veškeré vzdělání a vysoká očekávání to dotáhla pouze na pozici sekretářky stejně jako její matka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Neviditelná žena: Příběh agentky Virginie Hallové.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.