text

EDGAR WALLACE

DŮM DĚSU

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-23-1 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-24-8 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Prolog

Co se týče těch několika smutně privilegovaných ubožáků, kteří vcházejí a vycházejí z ústavu zločinců v Broadmooru, je nevhodné, ne-li přímo protizákonné, přiznávat jim nějaký zvláštní charakter, který by jim byl vlastní před tím, než je právníci a milosrdná porota odsoudili k pobytu na tomto beznadějném místě. Přesto se však často ukazovalo na Johna Flacka, když kráčel těžkými kroky, s rukama za zády, s bradou schýlenou na prsa, vysoký, hubený, starý, ve špatně padnoucích šatech žlutavě šedé barvy, Nemluvil s nikým a oslovovali ho jen někteří.

„To je Flack, ten Flack, víte, nejchytřejší podvodník na světě, bláznivý John Flack ... devět vražd ...“

Muži, kteří byli v Broadmoorském vězení za jednu vraždu, byli při svém podivném způsobu uvažování na starého Johna pyšní. Dozorci, kteří ho na noc zamykali a hlídali, si na něho nestěžovali, protože jim nepůsobil mrzutosti a během celých šesti let od jeho uvěznění ho nikdy nepřepadla zuřivost, která tak často končí pro nevinnou oběť v nemocnici a pro zuřivce v měkce vypolštářované cele.

Většinu času trávil Flack psaním a čtením. Pokud měl své pero, byl jakýmsi géniem. Psal neobyčejně rychle a plnil stovky malých sešitů velkými pojednáními o zločinu. Ředitel mu byl po vůli a dovolil mu ponechat si knížky. Očekával, že se mu po určité době dostanou do rukou a pomohou rozmnožit jeho již beztak zajímavé muzeum.

Jednou, jako by to bylo zvláštní vyznamenání, dal starý John řediteli přečíst jednu knihu. Ředitel četl a těžce oddychoval. Kniha měla název „Způsob, jak vykrást trezor v bance, střežený dvěma hlídači“. Ředitel, bývalý voják, četl a četl a přestával, jenom když se chtěl podrbat na hlavě. Tento spis, napsaný čistým, čitelným písmem, neobyčejně připomínal divizní rozkazy k útoku. Žádná podrobnost nebyla vynechána, bylo tu pamatováno na všechny případy. Nejenže zde byly podány podstatné podrobnosti o jedu, kterého musí být použito, aby mohl být zneškodněn venkovní noční hlídač, ale byl zde i vysvětlující odstavec, který citujeme:

„Není-li možné opatřit si tento prostředek, podotýkám, že je nutné zavolat předměstského lékaře a popsat mu následující symptomy ... Lékař pak předepíše jed ve velmi malém množství.

Musí se opatřit šest lahví tohoto léku a musí se použít následující metoda, aby byl jed z léku jako výtažek vyloučen...

„Napsal jste hodně takových věcí, Flacku?“ zeptal se udivený ředitel.

„Tohle?“ John pokrčil hubenými rameny. „Dělám to pro zábavu, abych zkoušel svou paměť. Napsal jsem o tomhle předmětu už šedesát tři knihy a všechny jsou bezpochyby dokonalé. Během šesti let, co jsem tady, jsem nebyl schopen vymyslet ani jedno zdokonalení svého starého systému.“

Žertoval? nebo to byl výplod narušeného ducha? Ředitel, zvyklý na své svěřence a na jejich zvláštní způsoby, si tím byl jistý.

„Chcete tím říci, že jste napsal encyklopedii zločinu?“ zeptal se nevěřícím tónem. „Kde ji máte?“

Tenké rty starého Flacka se stáhly do pohrdavého úsměvu, ale neodpověděl.

Šedesát tři rukopisné svazky představovaly jeho životní dílo. Bylo to velké dílo a byl na ně hrdý.

Při jiné příležitosti, když se ředitel zmínil o jeho zvláštních literárních schopnostech, řekl:

„Dal jsem velké jmění do rukou jednoho rozumného člověka,“ řekl zamyšleně. „Je to energický muž a knihy se mu dostaly do rukou opravdu brzy. Při spoustě nových vědeckých objevů platí, že co je novinkou dnes, je zítra už překonané.“

Ředitel měl své pochybnosti o existenci těchto politováníhodných knih, ale brzy po této rozmluvě musel své mínění opravit. Scotland Yard, který se málokdy honí za přeludy, poslal do vězení svého vrchního inspektora Simpsona, muže, který naprosto postrádal obrazotvornost a byl za to povýšen. Jeho rozhovor s bláznivým Johnem Flackem byl krátký.

„Pokud jde o ty vaše knihy, Johne,“ řekl, „bylo by strašné, kdyby se dostaly do špatných rukou. Ravini říká, že jste někam ukryl sto svazků ...“

„Ravini?“ Starý Flack odhalil své zuby. „Poslouchejte, Simpsone! Vy si asi nemyslíte, že byste mě v tomhle strašném místě mohl držet celý život, nebo snad ano? Jestli si to myslíte, přesvědčíte se o ně čem jiném. Některou noc vám uteču, jestli chcete, můžete to povědět řediteli, a potom si já a Ravini porozprávíme.“

Jeho hlas se stával hlasitým a pronikavým. Staré známé šílené blýskání, které Simpson viděl dřív, se znovu objevilo v jeho očích.

„Snil jste někdy ve dne, Simpsone? Já už třikrát! Vynalezl jsem novou metodu, jak odnést milion, to je jedna věc, ale ta není důležitá. Druhá věc se týká Reedera, můžete mu říct, co vám teď povím. Je mým snem potkat ho jednou samotného za krásné, temné mlhavé noci, kdy policie nemůže určit, odkud přicházejí výkřiky. A třetí sen se týká Raviniho. Raviniho by mohlo potkat jediné štěstí, a to, že by zemřel dřív, než se odsud dostanu!“

„Jste blázen!“ řekl Simpson.

„Proto jsem přece tady,“ řekl John Flack opravdově.

Rozmluva se Simpsonem a pak rozmluva s ředitelem byly dvě nejdelší rozmluvy, které měl za celou dobu šesti let, strávených v Broadmooru. Obyčejně, když nepsal, potuloval se po okolí s bradou skloněnou až na prsa a rukama složenýma za zády. Někdy chodíval k jistému místu blízko vysoké zdi. Říká se, že přes ní házel dopisy, i když je to velmi nepravděpodobné. Spíš je možné, že našel posla, který vynášel jeho četné tajné dopisy ven z Broadmooru a výměnou mu přinášel jednoslabičné odpovědi. Flack byl velmi dobrým přítelem dozorce, který byl pověřen jeho hlídáním. Jednou, časně zrána, byl tento muž nalezen s podřezaným hrdlem a dveře, u nichž měl hlídku, byly otevřené. John Flack zmizel, aby uskutečňoval své sny, které snil za dne.

Kapitola I.

Dvě věci znepokojovaly Margaretu Belmanovou, když ji Jižní expres unášel ke křižovatce v Selfordu a také potom, když se vlak plížil vedlejší tratí k Siltbury. První z těchto věcí byly zcela přirozeně drastické změny, o nichž nyní uvažovala.

Přemýšlela o dojmu, který tyto změny vykonaly na pana J.G.

Reedera, mírného muže středního věku.

Když oznámila, že hledá místo na venkově, měl toho aspoň trochu litovat, v každém případě měl vypadat mrzutě. On se však při této vyhlídce očividně rozveselil.

„Obávám se, že do Londýna nebudu moci dojíždět často,“ řekla.

„To jsou dobré zprávy,“ řekl pan Reeder a připojil nějaké banality o prospěšnosti občasné změny vzduchu a o kráse pobytu v přírodě. Byl podstatně veselejší než po celý týden a to ji ranilo. Hezký obličej Margarety Belmanové se svraštil nelibostí, když si znovu v myšlenkách vybavila své zklamání.

Snažila se odehnat všechny myšlenky na toto nepříjemné téma, ale marně. Věděla, že místo sekretářky za šest set liber ročně jí nespadlo do klína pouze na její žádost. Pro tuto práci se vůbec nehodila, neměla žádné zkušenosti s vedením hotelu a bylo opravdu podivné, že byla přijata.

Pokud se týče Itala, který se tolikrát pokusil s ní seznámit, to byla jedna z těch nepříjemností, tak dobře známých dívce, která se sama živí, že za normálních okolností by na něj podruhé ani nepomyslela.

Dnes ráno ji však sledoval až na nádraží. Měla jistotu, že slyšel, jak říkala své přítelkyni, která ji doprovázela, že se vrátí ve čtvrt na sedm. Kdyby chtěla riskovat, že se stane středem pozornosti, určitě by na dotěrného muže zavolala strážníka. Každá rozumná dívka se ale tomuto řešení raději vyhne a celou záležitost vyřídí po svém.

To nebyla lákavá vyhlídka a tyto dvě věci v souvislosti stačily k tomu, aby jí zkazily odpoledne, které jinak mohlo být velmi pěkné a zajímavé. Pokud jde o pana Reedera ...

Margareta Belmanová svraštila obočí. Bylo jí třiadvacet let, byla tedy ve věku, kdy příliš mladí muži jsou spíš na obtíž. Avšak ani muži kolem padesátky nejsou příliš přitažliví a Margaretě se protivily kotlety pana Reedera. Vypadal v nich jako skotský sluha vznešeného pána. Samozřejmě, byl milý ...

Vlak právě dojel na železniční křižovatku. Margareta zjistila, že se ocitla na obdivuhodně malém nádraží v Siltbury dřív, než si stačila ujasnit, jestli je do pana Reedera zamilovaná nebo je jím poněkud znepokojena.

Kočí zastavil svého špatně vyhlížejícího koníka před úzkou brankou a ukázal bičem.

„Tohle je pro vás nejlepší, slečno,“ řekl. „Kancelář pana Davera je až na konci cesty.“

Byl to bystrý starý muž, který již vezl mnoho uchazeček o místo sekretářky do Larmes Keep. Tahle však byla nejhezčí ze všech. Určitě nepřijela jako host - za prvé neměla žádná zavazadla a také průvodčí za ní přiběhl a vrátil jí zpáteční jízdenku, kterou mu v zamyšlení odevzdala.

„Mám na vás počkat, slečno?“

„Ano, buďte tak hodný,“ řekla Margareta Belmanová spěšně, když vystupovala z rozviklané drožky.

„Hledáte místo?“

Kočí byl rázovitou místní postavou a těm už patří nějaké výsady.

„Ptám se vás, protože moc mladejch ženskejch přichází do Larmes Keep, přestože nemají místo předem sjednaný. Pan Daver je pak nechce vůbec ani vidět. Vystřihly si inzerát a hned jdou. V inzerátě ale stojí, že maj napsat. Myslím, že už jsem vez aspoň tucet mladejch ženskejch, který hledaly místo.

Říkám Vám to pro vaše dobro.“

Dívka se usmála.

„Měl jste je varovat už předtím, než opustily železniční stanici,“ řekla v dobré náladě. „Ušetřil byste jim tak poplatek za cestu vozem. Já ale místo mám.“

Stála u vrátek a měla odtud pěknou vyhlídku na celý Larmes Keep. Usedlost se v ničem nepodobala hotelu - tím méně potom penziónu, kterým měla být, jak Margareta zaslechla. Bylo snadné rozeznat tu část domu, která byla původní usedlostí, i když šedé, rovné zdi byly zakryté břečťanem. Ten pokrýval také část nových budov, které přibyly postupem let.

Dívala se přes hladký zelený trávník, na němž bylo rozestavěno několik stolů a židlí z vrbového proutí, k růžové zahradě, která zářila barvami i nyní, v pozdním podzimu. Vzadu byl pás pinií. Zdálo se, že sahal až k pokraji skal. Docela vzadu bylo vidět kousek šedomodrého moře a skvrnu kalného kouře z parníku, který byl skrytý za obzorem. Příjemný větřík k ní přinášel vůni pinií, kterou dívka s rozkoší vdechovala.

„Není to nádhera?“ řekla tiše.

Kočí odpověděl, že „to není špatné,“ a opět ukázal svým bičem.

„Tamten malý čtverhran - ten postavili teprve před několika lety. Pan Daver je spíš spisovatelem než majitelem penziónu.“

Margareta otevřela dubová vrátka a kráčela po kamenné cestičce ke svatyni pana spisovatele. Na druhé straně poškozené dlažby byl široký pás květin. Šla zahradou vily.

Vedlejší budova měla vysoká okna a úzké zelené dveře.

Zřejmě ji viděli, protože, jakmile se její ruka dotkla mosazného knoflíku zvonku, dveře se otevřely.

Očividně to byl pan Daver sám. Stál před ní, vysoký, hubený padesátník se žlutým obličejem, jehož rysy připomínaly rysy trpaslíka. Úsměv na jeho obličeji vzbudil její smysl pro humor. Chtělo se jí hrozně smát. Tlustý horní ret mu visel nad spodním a nehledě k tomu, že jeho obličej byl hubený a zbrázděný, měl vzhled groteskní a bláznivé masky. Jeho kulaté hnědé oči, upřený pohled, vráskami zbrázděné čelo a chomáč vlasů, trčící rovně na vrcholku hlavy, to vše ho činilo ještě více podobným nějakému skřítkovi.

„Slečna Belmanová?“ zeptal se prudce.

Poněkud šišlal a měl ve zvyku pevně spínat ruce, jako by se bál, že se jeho způsoby lidem nezamlouvají.

„Pojďte do mého doupěte,“ řekl a na poslední slovo položil takový důraz, že se znovu málem zasmála.

„Doupě“ byla velmi pohodlně zařízená studovna. Jedna její stěna byla úplně zakrytá knihami. Daver za dívkou zavřel dveře a s malým nervózním pousmáním k ní posunul židli.

„Jsem opravdu rád, že jste přišla. Měla jste příjemnou cestu? Jsem si jistý, že ano. Je v Londýně horko a dusno?

Obávám se, že ano. Chtěla byste šálek čaje? Myslím, že ano.“

Otázky i odpovědi za sebou následovaly tak rychle, že se jí na nic nepodařilo odpovědět. Zvedl telefon a nařídil, aby jim přinesli čaj, dřív než o něj mohla požádat sama.

„Jste mladá, velmi mladá,“ vážně kýval hlavou. „Dvacet čtyři let, že ano? Umíte psát na stroji? To je ale směšná otázka!“

„Je to od vás velmi milé, že jste mě pozval na návštěvu, pane Davere,“ řekla Margareta. „Já si ale vůbec nenamlouvala, že bych vám mohla vyhovovat. S vedením hotelu nemám žádné zkušenosti a co se týče platu, který nabízíte, mám za to ...“

„Tiše,“ řekl pan Daver, který slavnostně potřásal hlavou, „to právě potřebuji. Je tady málo práce, ale přesto jsem se jí chtěl zbavit. Moje vlastní práce je velmi rozsáhlá,“ ukázal rukou na pult, na němž byly v nepořádku rozházené papíry.

„Potřebuji dámu, která by vedla mé účty a která by dohlížela na moje záležitosti. Někoho, komu bych mohl důvěřovat. Dám hodně na obličej, vy také? Vidím, že ano. A na rukopis? Vidím, že ano. Vy tedy máte stejný názor! Podával jsem inzeráty tři měsíce a mluvil jsem s pětatřiceti uchazečkami. Nemožné!

Jejich hlasy byly strašné! Já posuzuji lidi podle hlasu, vy to děláte také tak. V pondělí, když jste telefonovala, jsem si řekl, to je hlas!“

Sevřel ruce tak pevně, že mu zbělely klouby. Tentokrát už nemohla zadržet smích.

„Pane Davere, já ale vůbec nerozumím vedení hotelu, i když si myslím, že bych se to mohla naučit. Měla bych o to místo velký zájem. Plat je až příliš velký.“

„Plat je až příliš velký,“ opáčil muž se zamručením. „Jak podivně to zní, když to takhle říkáte. Á, moje hospodyně. Jak je to od vás milé, že nám nesete čaj, paní Burtonová!“

Dveře se otevřely a vešla žena se stříbrným podnosem. Byla oblečena do slušivých černých šatů. Její vybledlé oči o Margaretu sotva zavadily. Pouze stála a pokorně čekala, zatímco pan Daver mluvil.

„Paní Burtonová, tohle je naše nová sekretářka. Musí dostat nejlepší pokoj v domě - modrý pokoj. Ale - ach!“ pan Daver stáhl rty úzkostí. „Nebo snad nemáte ráda modrou barvu?“

Margareta se zasmála.

„Mám ráda všechny barvy, ale ještě jsem se přece nerozhodla...“

„Jděte s paní Burtonovou. Prohlédněte si dům, svoji kancelář a svůj pokoj. Paní Burtonová!“

Ukázal na dveře a dřív, než dívka pochopila, co dělá, už následovala hospodyni ven z místnosti. Rovná chodba spojovala soukromou kancelář pana Davera s domem. Margareta byla uvedena do široké a vysoké místnosti, nacházející se nad jinou místností, která běžela podél celého domu.

„Slavnostní síň,“ řekla paní Burtonová slabým hlasem.

Mluvila s londýnským přízvukem, nápadným svou jednotvárností.

„Používá se jako jídelna. Máme jen tři strávníky. Pan Daver je moc divný. V zimě jich ale budeme mít hodně.“

„Tři strávníci, to vám mnoho nevynese,“ řekla dívka.

Paní Burtonová zahuhňala.

„Pan Daver je nepotřebuje kvůli penězům. Má jen rád společnost. Změnil dům na pension jen proto, aby mohl vidět lidi přicházet a odcházet. Ani s nimi nepotřebuje mluvit. Je to jeho poníček.“

„Cože?“ zeptala se zmatená dívka. „Tím chcete říct, že je to jeho koníček?“

„Řekla jsem poníček,“ pravila paní Burtonová svým klidným, lhostejným způsobem.

Nad touto síní byl malý a pohodlný obytný pokoj s francouzskými okny, odkud byla vyhlídka na trávník. Za oknem seděli tři lidé u čaje. Jedním z nich byl starší kněz s přísným, tvrdým obličejem. Jedl topinky, četl nějaké duchovní noviny a přitom zapomínal na své společníky. Druhým členem společnosti byla bledá dívka přibližně stejného věku jako Margareta. Přes svoji bledost byla neobyčejně krásná. Dvě velké černé oči spočinuly na chvíli na návštěvnici a pak se opět vrátily k jejímu společníkovi, vojensky vyhlížejícímu čtyřicátníkovi.

Paní Burtonová je Margaretě představila poté, co vystoupily širokým schodištěm do vyššího patra.

„Kněz je důstojný pan vikář z Jižní Afriky, mladá dáma je slečna Olga Creweová a třetí pán je plukovník Hothling.

Všichni tři jsou našimi strávníky. Tady je váš pokoj, slečno.“

Tenhle byt byl opravdový klenot. Margareta Belmanová o takovém vždycky snila. Byl zařízený s vybraným vkusem a měl svoji vlastní koupelnu (později zjistila, že ji měly všechny pokoje v Larmes Keep) Zdi byly až do poloviny výšky vykládané dřevem, strop měl těžké trámoví. Domnívala se, že pod parketami byla původní vykládaná kamenná podlaha.

Margareta se rozhlédla a povzdechla si. Zdálo se jí velmi těžké toto místo odmítnout - ale proč na odmítnutí vůbec myslela, to si za celý svět nedokázala vysvětlit.

„Je to krásný pokoj,“ řekla a paní Burtonová vrhla apatický pohled na celou místnost.

„Je starý,“ odpověděla. „Nemám ráda staré domy. Byla jsem zvyklá žít v Brixtonu ...“

Náhle se zarazila, bolestně vzdychla a zazvonila klíči, které držela v ruce.

„Doufám, že jste našla, co se vám hodí?“

„Co se mi hodí? Myslíte, jestli tohle místo přijmu? To ještě nevím.“

Paní Burtonová se nejistě rozhlédla kolem. Dívka měla dojem, že se pokouší najít něco, čím by místo pochválila, aby dívka v domě zůstala. Potom promluvila.

„Strava je tu dobrá,“ řekla a Margareta se usmála.

Když odcházela nazpět síní, spatřila opět všechny tři hosty, které viděla předtím u čaje. Plukovník se procházel sám, kněz a bledá dívka se loudali po trávníku a hovořili spolu. Pan Daver seděl u svého stolu a široké čelo měl opřené o ruku. Okusoval násadku pera. Když paní Burtonová za nimi zavřela dveře, řekl:

„Pokoj se vám přirozeně líbí. Kdy tedy přijedete nastálo?

Doufám, že už od pondělka za týden. To se mi ulevilo. Viděla jste paní Burtonovou.“ Zakýval na ni šelmovsky prstem. „Teď tomu rozumíte. Je to nemožné! Copak jí můžu nechat, aby přijala vévodkyni a propustila vévodu? Můžu jí důvěřovat, že urovná malé neshody, které se přirozeně mezi hosty vyskytnou?

Máte pravdu, nemůžu. Musím tady mít dámu, musím, musím!“

Důrazně kýval hlavou, své šotkovské hnědé oči měl upřené do jejích a naběhlý horní ret směšně zkroucený v rozkošnickém úšklebku.

„Moje práce mi úplně stačí. Být neustále vytrhovaný ze svých studií, abych zařídil takové věci, jako je například upevnění sítě na tenisovém hřišti, to mi připadá nesnesitelné!“

„Píšete hodně?“ zeptala se. Cítila, že musí oddálit své rozhodnutí na pozdější dobu.

„Ano, hodně. O zločinu. Zajímá vás to? Připravuji encyklopedii zločinu!“ Řekl to důrazně, dramaticky.

„Zločinu?“

Kývl hlavou.

„Je to jeden z mých koníčků. Jsem bohatý a můžu si dovolit mít koníčky. Tenhle dům je taky mým koníčkem. Ztrácím čtyři tisíce liber ročně, ale přesto jsem spokojený. Sám si vybírám své hosty. Když mě některý obtěžuje, řeknu mu, aby šel, že jeho pokoj je zadaný. Mohl bych to udělat, kdyby to byli moji přátelé? Nemohl. Zajímají mě. Plní můj dům, dělají mi společnost a poskytují mi zábavu. Kdy přijedete?“

Váhala.

„Myslím ...“

„Od pondělka za týden? Výborně!“ Potřásal ji silně rukou.

„Nesmíte se cítit sama. Když vás budou moji hosté nudit, pozvete si sem přátele. Pozvete je jako hosty tohoto domu.

Tedy v pondělí!“

Odcházela dolů zahradní stezkou k čekajícímu kočímu, trochu zmatená a více či méně rozhodnutá.

„Přijala jste místo, slečno?“ zeptal se kočí přívětivě.

„Myslím, že ano,“ odpověděla.

Podívala se zpátky na Larmes Keep. Na trávnících nikdo nebyl, ale blízko napravo zahlédla postavu ženy. Trvalo to jenom okamžik a postava opět zmizela ve vavřínovém houští, které se táhlo souběžně se zdí, tvořící hranici usedlosti.

Očividně tam vedla cestička houštinou a paní Burtonová tam hledala úkryt. Potácela se slepě dopředu, obličej měla skrytý v dlaních a její potlačované vzlykání pronikalo až k udivené dívce.

„To je hospodyně, ona to nemá v hlavě v pořádku,“ řekl kočí klidně.

Kapitola II.

George Ravini byl muž příjemného zevnějšku. Podle svého vlastního názoru, který ovšem podléhal předsudku, byl dokonce neobyčejně zajímavý se svými kadeřavými vlasy, se svým pěkným neapolským obličejem a vysokou, statnou postavou. A jestliže se k jeho přirozeným přednostem ještě také připočítaly nejlepší šaty, které Savile Row dovedl ušít, bezvadný šedivý klobouk, hůl ze dřeva malacca, o níž opíral ruku oblečenou v hedvábné rukavičce jako o rukojeť rapíru, nejvyleštěnější boty a nejjemnější hedvábné šedé ponožky, byl to obrázek dobře orámovaný a dokonalý. Jeho největší ozdobou ale byly „prsteny štěstí“. Byl pověrčivý a věřil na kouzla. Na malíčku pravé ruky nosil tři zlaté prsteny, z nichž každý měl tři velké diamanty. Raviniho „kameny štěstí“ patřily k tradici Saffron Hillu.

Jeho vzezření bylo vzezřením muže, který se napůl baví, napůl nudí, pro kterého nemá život tajnosti a také mu nemůže poskytnout nic nového. Jeho úsměv byl příhodný, protože George znal mnoho věcí, které se v Londýně přihodily nebo se při hodit mohly. Poprvé spatřil světlo světa v bytě o jedné místnosti ve čtvrti Saffron Hill. Rozšířil úzký obzor svého dětství tím, že se stal z chudého dítěte, které sdílelo postel s komediantskou opičkou svého otce, nejen obyvatelem celého krásného poschodí v Half Moon Street, ale dokonce i majitelem celého bloku domů v těchto místech. Jeho účet v Kontinentální bance byl velmi slušný. Měl cenné papíry, které mu vynášely více, než potřeboval. Mimo to měl slušné příjmy ze dvou nočních klubů a z heren, které byly pod jeho kontrolou, nemluvě ani o různých vedlejších výdělcích, které spadaly na účet jiných pramenů. Raviniho slovo bylo zákonem od Leytonu až do Clerkenwellu, jeho rozkazy poslouchali lidé v pásmu několika mil od nábřeží Fitzroy a žádný vůdce některé jiné bandy nesměl

zvednout hlavu bez jeho dovolení, nechtěl-li se ovšem vydávat v nebezpečí, že se náhodou probudí celý zavinutý v obvazech v middlesexské nemocnici. Ravini trpělivě čekal na širokém nástupišti stanice Waterloo. Občas se podíval na své zlaté náramkové hodinky a přitom laskavým okem pozoroval proud života, který plynul směrem od zábradlí. Ve tváři měl vlastnický výraz.

Hodiny na stanici ukazovaly čtvrt na sedm. Letmo pohlédl na své hodinky a podrobně si prohlížel dav, který vycházel ze sedmého nástupiště. Po několika minutách spatřil dívku.

Upravil si vázanku a dotkl se střechy svého klobouku, který si trochu posunul na stranu, a loudal se jí pomalu naproti.

Margareta Belmanová byla příliš zaměstnaná svými vlastními myšlenkami, než aby myslela na zdvořilého mladého muže, který s ní tak často chtěl navázat známost obvyklým způsobem.

Vždycky tvrdil, že se už setkali dřív. V rozrušení nad svou návštěvou v usedlosti Larmes Keep úplně zapomněla na existenci tohoto zkaženého milovníka. Netušila, že by mohl čekat na její návrat z venkova.

George Ravini čekal na její příchod se samolibým úsměvem.

Měl rád štíhlé dívky, takové, které se oblékaly decentně a nosily hezké punčochy a hladké malé kloboučky jako Margareta.

Pozvedl klobouk. „Kameny štěstí“ překrásně zazářily.

„Ach!“ řekla Margareta a zastavila se také.

„Dobrý večer, slečno Belmanová,“ řekl George a v zářivém úsměvu odkryl řadu bílých zubů. „To je náhoda, že vás opět potkávám.“

A když chtěla jít dál, aby se mu vyhnula, připojil se k ní.

„Přál bych si, abych tu měl svůj vůz, zavezl bych vás domů,“ řekl konverzačním tónem. „Koupil jsem nový Rolls, dvacítku - velice pěkný malý stroj. Nepoužívám ho často, chodím rád pěšky z Half Moon Street.“

„Jdete teď do Half Moon Street?“ zeptala se Margareta klidně.

Ale George byl zkušený muž.

„Vaše cesta je i mojí cestou,“ řekl.

Zastavila se.

„Jak se jmenujete?“ otázala se.

„Smith - Anderton Smith,“ odpověděl rychle. „Proč to chcete vědět?“

„Chci oznámit vaše jméno nejbližšímu policistovi, kterého potkáme,“ řekla a Ravini, který byl zvyklý na podobné výhrůžky, se tím dobře bavil.

„Nebuďte zlá, maličká,“ řekl. „Nedělám vám nic zlého a jistě netoužíte po tom, aby vaše jméno bylo v novinách.

Ostatně, mohl bych říct, že jste mě požádala o doprovod a že jsme staří přátelé.“

Upřeně na něho hleděla.

„Brzy se mám setkat s přítelem, který od vás jistě bude vyžadovat vysvětlení,“ řekla Margareta. „Nechcete radši odejít?“

George měl radost, že se zastavili.

„Vy jste ale bláhová mladá dáma!“ začal. „Já k vám přicházím jenom s obvyklou společenskou zdvořilostí ...“

Čísi ruka sevřela jeho paži a otočila ho pomalu kolem dokola to vše za jasného denního světla na stanici Waterloo, před očima nejméně dvou lidí z jeho vlastní bandy. Raviniho tmavé oči nebezpečně zasvítily.

A přece byl útočník, jak se zdálo, mužem velmi málo útočným. Byl vysoký a měl melancholický pohled. Měl na sobě šosatý, přes prsa pevně zapnutý kabát a vysoký, tvrdý klobouk s plochou střechou. Na širokém nose měl brýle s kostěnou obrubou.

Jeho tváře zdobily kotlety pískové barvy a na ruce měl zavěšený nedbale smotaný deštník. Ne že by George tyto podrobnosti pečlivě zkoumal, byly mu velmi povědomé, protože znal pana L.G. Reedera, detektiva ze státního návladnictví.

Vzdor mu okamžitě zmizel z očí.

„Jakže, pan Reeder!“ řekl s přirozeností, která se nezdála být strojená. „To je ale příjemné překvapení. Potkal jsem svou přítelkyni, slečnu Belmanovou, a chtěl ji doprovodit ...“

„Snad ne do Flotsam klubu na šálek čaje?“ bručel pan Reeder lítostným tónem. „Nebo do Harrabyho restaurace? To mi netvrďte, Georgio! Safra! Jak zajímavá by byla taková zkušenost!“

Mrknul očima na zamračeného Itala.

„U Flotsama,“ pokračoval pan Reeder, „byste mohl slečně ukázat, kde nachytali vaši přátelé mladého lorda Fallona na tři libry právě minulou noc - to mi bylo řečeno. U Harrabyho byste jí mohl ukázat zajímavou malou místnost, kam policie chodívá zadním vchodem, když považujete za vhodné ošidit tam některého ze svých přátel. Takhle přišla o náramný požitek!“

Raviniho úsměv najednou nesouhlasil s jeho náhlou bledostí.

„Teď poslouchejte, pane Reedere ...“

„Je mi líto, nemohu, Georgio.“ Pan Reeder smutně potřásl hlavou. „Můj čas je drahý. Ještě vám ale můžu věnovat minutku, abych vám mohl říct, že slečna Belmanová je mojí obzvláště dobrou přítelkyní. Kdyby se její dnešní zkušenost snad měla opakovat, kdo ví, co by se mohlo stát, protože já jsem, jak asi víte, velmi zlomyslný.“

Zamyšleně se na Itala zadíval.

„Sám bych rád věděl, jestli je to zlomyslnost, která mi znemožňuje odhalit velmi zajímavou věc. Mám ji už na špičce jazyka. Sám nevím. Lidský duch, pane Ravini, je věc zvláštní a složitá. Ano, musím už jít. Vyřiďte můj pozdrav svým zločineckým společníkům a pokud zjistíte, že se za vámi pohybuje stín některého muže ze Scotland Yardu, nemějte mu to za zlé. Koná jenom svoji povinnost. A nezapomeňte také na moje - hm - varování, pokud se jedná o tuto dámu.“

„Neřekl jsem té slečně nic, co by slušný muž nemohl říct.“

Pan Reeder na Raviniho pronikavě pohlédl.

„Jestli jste to udělal,“ řekl, „počítejte s tím, že se se mnou ještě dnes večer někde setkáte a že nebudu sám.

Skutečně,“ pronesl velmi důvěrným tónem, „přivedu s sebou dostatečnou posilu, abychom se mohli zmocnit klíčů od vašeho sejfu ve Fetter Lane.“

Sotva to bylo řečeno, Ravini se pod dojmem této hrozby zapotácel. Než se stačil vzpamatovat, zmizel pan Reeder i s dívkou v davu.

Kapitola III.

„Zajímavý muž,“ řekl pan Reeder když jel vůz po Westminsterském mostě. „Je to opravdu nejzajímavější muž, kterého znám. Byl to osud, že jsem se musel do něj předtím tak obout. Přál bych si ale, aby nenosil diamantové prsteny.“

Pokradmu se podíval na svoji průvodkyni.

„No, jak se vám - hm - líbí to místo?“

„Je tam velice krásně,“ řekla, ale bez jakéhokoli nadšení, „ale je to příliš daleko od Londýna.“

Jeho obličej se zachmuřil.

„Odmítla jste to místo?“ zeptal se úzkostlivě.

Dívka se pootočila na svém sedadle a podívala se na něho.

„Pane Reedere, mám opravdu pocit, že si přejete, abych byla pryč.“

K jejímu údivu se pan Reeder silně začervenal.

„Co - hm - jistě, ano - ne, myslím. Ale zdá se, že je to velice slušné místo, i když by bylo jenom dočasné.“

Zamžoural na ni očima.

„Budete mi chybět, opravdu mi budete chybět, slečno - hm - Margareto. Stali jsme se takovými“ - tady něco násilně polykal „dobrými přáteli, ale - myslím na jednu záležitost a ta mě trochu znepokojuje.“

Podíval se od jednoho okna ke druhému tak, jako by měl podezření, že někdo jede těsně za vozem, a pak řekl tišším hlasem:

„Nikdy jsem s vámi nemluvil, - hm - Margareto, o nepříjemných stránkách mého zaměstnání, ale je tu, nebo byl tu jeden pán, jmenoval se Flack. Vzpomínáte si?“ zeptal se starostlivě a když kývla hlavou, řekl: „Doufám, že ano. O těchto věcech se čte v novinách. Asi před pěti lety, byla jste ještě dítě ...“

„Vy mi vážně lichotíte,“ smála se Margareta. „Naopak jsem byla dospělá osmnáctiletá dívka.“

„Opravdu?“ zeptal se pan Reeder tichým hlasem. „Vy mě překvapujete! Vraťme se ale k předchozímu tématu. Pan Flack patřil mezi lidi, o kterých často čteme v senzačních románech a kteří nemají příliš velký smysl pro realitu a běžné chápání života. Mistr zločinec, organizátor jisté - hm - jistého sdružení, nebo, jak by řekli obyčejní lidé, bandy.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům děsu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.