Corina Bomannová

PANÍ ZE SEVERU

Solvejžin slib

Corina Bomann

DIE FRAUEN VOM LÖWENHOF 3

Solveigs Versprechen

Copyright © 2019 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2019 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2021 by Zuzana Soukupová

ISBN 978-80-249-4418-0

První část

1967

1. kapitola

„To by bylo pro dnešek všechno, panstvo!“

Profesor Kersten zaklapl knihu a smetl si imaginární smítko z klopy bílého pláště. Nikdo netušil, proč ho mívá na sobě i na přednáškách, když tu nebylo nic, co bychom měli pitvat. Nejspíš to byl jen zvyk, kterého se asi už nezbaví.

Po jeho slovech se ozvalo uznalé klepání prstních kloubů o lavice přednáškového sálu, jako když hřmění následuje blesk. Vzápětí řady lavic ožily, studenti se začali mezi sebou bavit a uklízet si poznámky.

Také Kitty vedle mě se zvedla. Vlastně se jmenovala Katrina Vaderbyová, ale celým jménem ji oslovovali jen profesoři. Říkala si Kitty a tak ji oslovovali i spolužáci a přátelé. Když si přehazovala šál kolem krku, spadl jí do tváře pramen kučeravých hnědých vlasů. Byla to moje přítelkyně, s níž jsem sdílela pokoj na studentské koleji. Moje matka sice kdysi vlastnila ve Stockholmu dům, ale museli jsme ho prodat, abychom statek Lejongård po válce zase postavili na nohy.

„Poslyš, Solveig, co kdybych zkusila u Kerstena odpromovat na téma Pohlavní choroby koní?“ zachichotala se a sklízela si přitom věci na psaní.

„Nejspíš by utrpěl pořádný šok. To mu nemůžeš udělat!“ Rozchechtala jsem se, až mi do očí stouply slzy. Každou chvilku utrousila podobnou směšnou poznámku. To byl jeden z důvodů, proč jsem ji měla tak ráda.

Profesor Kersten byl ze staré školy, přednášel už za první světové války a teď se pomalu chystal do důchodu. Jestli s námi zůstane až do posledního ročníku, kdy budeme skládat doktorské zkoušky, nebylo vůbec jisté. Nápad Kitty mě přesto pobavil.

„Trypanosoma equiperdum je závažné téma!“ nasadila Kitty profesorský tón. „Slyšelas to přece minulý týden i od profesorky Rubinsteinové! Myslím, že kvůli téhle nákaze se musí kůň utratit…“

„Tak to bys měla radši promovat u ní,“ poznamenala jsem a také si začala balit své věci. „Ostatně to není špatný nápad. Profesorka má moderní způsob myšlení. Pokud budu dělat doktorát, tak jedině u ní.“

S touto úvahou jsem společně s Kitty opustila přednáškový sál naší Veterinärhögskolan, vysoké školy veterinárního lékařství. Venku postávaly skupinky diskutujících studentů. Mnozí z nich měli na sobě navzdory mrazivému počasí křiklavě barevné šaty nebo svetry. Ve srovnání s nimi jsem ve svém šedém vlněném kabátu a širokých hnědých kozačkách působila poněkud bezbarvě. Jediný barevný akcent na mém zjevu byla světlezelená vlněná čepice, kterou jsem si pořídila v obchodním domě. Kitty prohlásila, že mi sluší a podtrhuje mé zelené oči, které jsem podědila po otci.

„Kam se chystáš o semestrálních prázdninách?“ zeptala jsem se. Dobře jsem věděla, kam zamířím já. Od Vánoc jsem nebyla na Lejongårdu. V příštích týdnech budu mít konečně čas na pořádné vyjížďky na koni a po nich na příjemné posezení ve vyhřátém salonu mé babičky s knihou v ruce.

„Abych řekla pravdu, tak ještě nevím,“ odpověděla Kitty. „Vlastně jsme měli vyrazit na lyže, ale Marten chce jet do Francie. V tomhle počasí, umíš si to představit?“

„Na jihu jistě svítí slunce a je tam teplo.“ Nechápala jsem, proč si stěžuje. Marten Ingersson by ji na rukou nosil a plán na cestu do Francie zněl romanticky. Co když se chystá požádat ji tam o ruku?

„Francii je lepší navštívit v létě, ne? Kromě toho tam chce Marten jet autem.“

„Cesta letadlem by byla mnohem snazší.“

„Ale taky dražší.“ Kitty si povzdechla. „Už vidím, jak se v jeho rozhrkaném fiatu trmácíme přes Dánsko, Německo a Lucembursko… Než tam dojedeme, tak bude po prázdninách.“ Pohlédla na mě. „To ty máš větší štěstí.“

„V čem?“

„Sören si cestu letadlem může dovolit. A když ne on, tak ty určitě.“

„Tím bych si nebyla tak jistá.“ Zajímalo by mě, kdy si Kitty konečně uvědomí, že šlechtický titul před jménem nemusí automaticky znamenat, že je člověk bohatý. Lejongård je sice proslulé panství, ale moje matka a babička měly momentálně co dělat, aby statek udržely v provozu. Málokdy se jim teď daří prodat víc koní najednou. Kdysi tak výhodné smlouvy s královským dvorem byly minulostí. Navíc se matka musela hodně věnovat i našemu druhému statku. Ekberg byl na tom dobře, takže si mohla dovolit zaměstnat tam správce. Obchody však Mathilda Lejongårdová nemínila předat do jiných rukou.

„Kromě toho mně se na panství líbí,“ pokračovala jsem. „Jízda na koni mi ve městě fakt schází.“

„Možná bys teda měla ve Stockholmu založit nějaký klub joggingu jako v Americe, tam je to poslední móda.“

„Hm, dobrý vtip.“ Pohyb mám ráda, ale běhat v parku nebo cválat na koni krajinou, to je přece rozdíl!

Kitty se podívala na hodinky. „Tak dobře. Teď musím za Hansenem. Máš štěstí, že ses dostala do kurzu k profesoru Harlandovi.“

„Chce toho po nás stejně tolik co Hansen.“

„Ale aspoň o dost líp vypadá.“ Ušklíbla se a rázem byla pryč.

Vyšla jsem ze dveří a podívala se na oblohu. Ještě panovala zima, ale v posledních dnech se počasí začalo zlepšovat. Možná jsem si to jen namlouvala, ale zdálo se mi, že už ve vzduchu cítím jaro – a to je teprve únor! Představila jsem si, jak bude kampus vypadat, až se na stromech objeví první zelené lístky.

Každý rok to bylo stejné, ale vždycky na začátku jara jsem měla pocit, že tu nádheru vidím poprvé v životě. Bylo s podivem, jak zima dokázala vzpomínky na svěží zeleň a rozkvetlé stromy zahladit.

Něčí dotek mě vytrhl ze zamyšlení. Kolem pasu mě něžně objala ruka. S úlekem jsem otevřela oči, ale než jsem stačila vykřiknout, dívala jsem se do hnědých očí Sörena Lundgrena.

„Ahoj, krásko, o čem jsi to snila?“ zeptal se, ale než jsem stačila odpovědět, umlčel mě polibkem. Jeho horké rty mi vyhnaly z hlavy pomyšlení, že stojíme uprostřed kampusu, kde nás každý může vidět.

Nejdřív jsme to o nás dvou nechtěli příliš zveřejňovat, ale poslední dobou jsem se často přistihla, že jsem pyšná na pohledného muže po svém boku. Z počátečních tajných něžností a kradmých polibků se stalo něco víc a mě už přestalo trápit, jestli nás někdo pozoruje nebo ne. Dokonce jsem chtěla, aby nás dva spolu všichni viděli a záviděli nám.

„Ahoj, co tady děláš? Myslela jsem, že musíš dneska do ordinace.“

Sören byl už v desátém semestru a připravoval se na závěrečné zkoušky. Absolvoval teď praxi ve veterinární ordinaci na předměstí Stockholmu, kde ošetřovali především psy a kočky.

„Doktor onemocněl a zavřel ordinaci. Navrhoval jsem mu sice, že bych to vzal za něj, ale jemu se to moc nezdálo.“

„Vždyť ještě nemáš aprobaci.“

„Ale ve skutečnosti vedu ordinaci víceméně já. Takže bych si zasloužil trochu víc důvěry.“

„Já ti rozhodně důvěřuju,“ prohlásila jsem a škádlivě ho políbila.

„To je pro mě nejdůležitější.“ Znovu si mě přitáhl blíž. „Neměla bys na mě trochu času?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Mám seminář u profesora Harlanda.“

„Aha, u toho krasavce,“ zasmál se.

„Jakýpak krasavec. Co to s ním všichni máte? Pro mě je to jen odborně zdatný profesor.“

„Kterého obletují všechna děvčata ze školy – kromě tebe ovšem.“

„Mám přece tebe! Kromě toho Harlandovi je už čtyřicet. Nezdá se ti, že je pro mě trochu starý?“

„Jiné dívky to zjevně neodrazuje. Kromě toho jako profesor má jistě pěkný plat.“

„Já jsem ale šlechtična!“ prohlásila jsem a s hranou pýchou zvedla nos. „Platem na mne dojem neuděláš.“

„A čím teda?“ zeptal se a objal mě kolem boků.

„To víš moc dobře!“ Políbila jsem ho a vrhla na něho významný pohled. Škoda že už jsem musela běžet na seminář.

„A co dneska večer?“

„Musím se sbalit na cestu domů. Co kdybys jel se mnou?“

Sören sklonil přemýšlivě hlavu na stranu. „To záleží na tom, jak proběhne dnešní večer.“

Zvedla jsem obočí. „Chceš mi snad zabránit, abych si spakovala?“

„Možná.“

„A proč? Máš nějaké jiné plány na prázdniny?“

„Přijď sem dneska večer,“ vyhnul se odpovědi. „Něco ti ukážu.“

„Budeme se dívat, jak padají hvězdy?“ Znovu jsem pohlédla na nebe. Po zimní modré obloze se honily cáry mraků. Může se stát, že se zatáhne a v noci nebude vidět ani měsíc.

„Nech se překvapit.“ Povzbudivě se na mne usmál. Srdce se mi rozbušilo. Milovala jsem, když mi uchystal nějaké překvapení. Zároveň mě ale dráždilo, že mi ani trochu nenaznačil, o co jde. Jestli plánuje nějaký výlet, tak musím dát rychle vědět své rodině. Babička špatně snášela, když jsem náhle měnila plány.

„Dobře,“ souhlasila jsem, protože mi bylo jasné, že i kdybych škemrala, stejně mi o svém plánu nic neprozradí.

Sören se trochu zamračil. Můj hlas zněl asi trochu rozladěně, protože se zeptal: „Je všechno v pořádku?“

„Ale jistě,“ usmála jsem se na něho. „Jsem jen zvědavá, nic víc.“

„Tak to jsem rád,“ řekl s úlevou. „Slibuju ti, že to bude příjemné překvapení.“

„O tom nepochybuju.“

Objala jsem ho kolem krku a znovu jsme se políbili. Někdo poblíž na nás rozpustile hvízdl, ale my si toho nevšímali. V tom okamžiku se nás nic nemohlo dotknout.

Srdce mi bušilo, když jsem krátce před osmou kráčela do kampusu. V hlavní budově už svítilo jen pár oken. Stávalo se, že některé přednášky začínaly i pozdě večer, ale touhle dobou už obvykle všude vládl klid. Brzy se na chodbách objeví uklízečky.

Pořád mi bylo záhadou, proč se chtěl Sören setkat právě tady. Obvykle jsme si šli někam sednout, kolem kampusu bylo mnoho příjemných kaváren nebo restaurací.

Chlad mi zalézal pod kabát a kromě této otázky jsem se začínala zlobit. Kde vězí? Podívala jsem se na hodinky. Za pět minut osm. Ještě má chvíli čas. Proč jsem vlastně přišla tak brzy?

Asi protože jsem chtěla utéct před Kittiným vyptáváním. Jakmile se dozvěděla, že mi Sören přichystal překvapení, chrlila ze sebe jednu divokou spekulaci za druhou. Třeba tě unese do Davosu, zasnila se. Nebo pojedete do Itálie.

To by mě jistě upozornil, abych si vzala jiné oblečení.

Možná má už pro tebe všechno připravené. Jistě dokonale zná tvou postavu, takže umí odhadnout správnou velikost.

Kitty! namítla jsem rozhořčeně, ale vlastně měla pravdu. Sören a já jsme si užívali tělesné lásky, kdykoli a kdekoli jsme k tomu měli příležitost. Protože jsme nebydleli spolu, byla naše touha ještě silnější. Víkendy jsme obvykle trávili v jeho bytu, a mně se pak vůbec nechtělo odejít.

Rozhlédla jsem se. Začínal se mě zmocňovat neklid. Nedokázala jsem odhadnout, jestli mám studené prsty vzrušením, nebo zda jsou prokřehlé chladem.

Pak jsem za sebou zaslechla kroky.

„Tady jsi!“ zvolal Sören, jako bych to byla já, kdo se opozdil. „Jsi připravená?“

„Připravená na co?“

Sören vytáhl něco z kapsy. Na první pohled to vypadalo jako tmavá pánská ponožka. Trhla jsem sebou.

„Neboj, chci ti jen zavázat oči,“ chlácholil mě.

„Tvou ponožkou?“

„To není ponožka. Udělej to pro mě. Prosím.“

„No dobře.“ Otočila jsem se a v příštím okamžiku pocítila, že ta domnělá ponožka je pruh hedvábné látky. Sören mi ho vzadu na hlavě zavázal na uzel. Pak mě uchopil za ruku.

„Nechceš mě, doufám, unést?“

„Ne tak úplně, jen bych rád, abys to překvapení uviděla až na místě.“

Vedl mě sněhem a pak po něčem, co mi připadalo jako chodník. Zvuk našich kroků se odrážel od nějaké budovy a pak se Sören zastavil.

„A jsme tu,“ řekl.

Sundal mi pásku z očí a já uviděla záplavu svíček, které na zemi tvořily velké srdce.

Sníh se v jejich svitu leskl a plameny ozařovaly i plátky umělých růží poházené po zemi.

„Co to má znamenat?“ vydechla jsem.

„Hned uvidíš.“

Zavedl mě doprostřed zářícího srdce a pak přede mnou poklekl jako ten, kdo má být pasován na rytíře.

Vytáhl cosi z kapsy bundy. Tentokrát to nebyla látka, nýbrž malá krabička. Otevřel ji, něco vyndal a natáhl s tím ke mně ruku.

„Solveig Lejongårdová,“ začal, „jsi láska mého života. Od chvíle, kdy jsem tě poznal, si život bez tebe neumím představit. Každý den, který nestrávíme spolu, je pro mě ztracený. Prosím, ukonči mé zoufalství a staň se mou ženou!“

Na chvíli jsem ztratila dech. Srdce se mi divoce rozbušilo. Nemohla jsem uvěřit tomu, co udělal. Vždyť jsme spolu ještě nikdy o svatbě nemluvili! A on teď provede tohle.

„Ty ses zbláznil!“ vyhrkla jsem.

„Možná. Ale to už přece víš.“ Jeho pohled byl plný naděje. „Tak co mi na to řekneš? Chceš bláznivého manžela?“

Chci? Byla jsem se Sörenem ráda. Byl to ten nejmilejší a nejpozornější muž, jakého jsem kdy poznala. Nikdo jiný se mu nevyrovnal. I když moji rodiče byli přesvědčení, že bych se neměla moc brzo vázat.

„Ano!“ vylétlo ze mě. „Ano, chci.“ Z hrdla se mi vydral vzlyk a já se k němu sklonila, abych ho políbila.

„Počkej,“ zarazil mě a vzal mě za ruku. „Nejdřív ti chci navléknout prsten.“

Nasunul ho na prsteníček mé levé ruky a políbil ji. Zaplavila mě vlna štěstí. Brzy se stanu jeho ženou! Když mou ruku pustil, vášnivě jsem ho políbila.

Pak jsme seděli přitulení k sobě na schodech a dívali se na svíčky, které postupně zhasínaly. Položila jsem hlavu na jeho rameno. Asi jsme měli mluvit o budoucnosti, ale já v tu chvíli chtěla jen vnímat jeho blízkost. A užívat si štěstí, které mě potkalo.

Když se za námi ozval zvuk otevíraných dveří, trhli jsme sebou. Otočila jsem se. Za námi stála jedna z uklízeček a rozladěně koukala na svíčky ve sněhu.

„Doufám, že to uklidíte!“ zavrčela.

„Nebojte, vzal jsem si na to pytel,“ ujistil ji Sören a jako důkaz vytáhl z kapsy složený plastový sáček. Málem jsem vyprskla smíchy. Páska na oči, prsten, pytel na odpadky.

„Tak dobře, ale já si to zkontroluju. Jestli to tu bude ještě ráno, tak vás nahlásím rektorovi.“

Jak by to asi chtěla udělat? Copak zná všechny tváře a jména studentů? To sotva, nejspíš nám jen chtěla nějak pohrozit.

„To je opravdu romantické uklízet hned po nabídce k sňatku,“ poznamenala jsem, když nabručená žena zmizela za dveřmi.

„O skutečnou romantiku se postarám, hned jak přijdeme domů,“ odpověděl.

„Proč jsi mě tedy nepožádal o ruku doma?“

„Protože jsem chtěl něco zvláštního. A taky jsem si nebyl jistý, jak budeš reagovat. Nemohl jsem riskovat, že mi zdemoluješ byt.“

Zasmála jsem se. Měla jsem ráda jeho humor a dnes byl opravdu ve formě.

„Stalo se snad někdy, že bych ti něco v tvém bytě rozbila? To tys shodil na zem vázu od tvé tety Clary.“

„Stejně jsem ten krám nesnášel.“

„No, tenkrát tě to dost sebralo, jestli si dobře vzpomínám.“ Natáhla jsem se k němu a políbila ho na ústa. „Děkuju. To byla nejlepší nabídka ke sňatku, jakou jsem kdy dostala.“

„Opovaž se někdy srovnávat mou nabídku s nějakou jinou!“

„Pochybuju, že by tě někdo dokázal překonat.“

„Tos mě uklidnila.“

Objal mě kolem ramen a naše rty se znovu setkaly v dlouhém a vroucném polibku. Cítila jsem, jak se mě zmocňuje touha. Kdybychom byli v jeho bytě, nejspíš bych ho rovnou zatáhla do postele. Měl ale pravdu, tahle žádost o ruku byla opravdu výjimečná. A dobře se k nám hodila.

Potkali jsme se v kampusu. Byla jsem tenkrát v prvním semestru a moc jsem se ještě ve Stockholmu nevyznala. Vyrůstala jsem na Lejongårdu, takže město pro mě bylo vzrušující změna. Kitty a já jsme se právě seznámily a já nevěděla, jestli to s ní na koleji vydržím déle než měsíc.

Jednoho dne mi přeběhl přes cestu. Už to nebyl žádný kluk, ale skutečný muž. Netušila jsem, že je jen o dva roky starší než já, protože vypadal o tolik zkušenější. Usmál se na mě tak zářivě, že jsem zůstala stát na místě. Několik minut poté jsem měla před očima jen ten úsměv. Natolik mě očaroval, že jsem málem zmeškala přednášku. I potom, když jsem se vracela na kolej, jsem byla pořád tak vyvedená z míry, že mi málem ujel autobus.

Dokonce i v noci jsem na něj musela myslet.

Moc jsem nedoufala, že ho ještě někdy uvidím. A i kdyby, asi to byl nějaký docent. Ten by se nezahazoval s bezvýznamnou studentkou. Přesto jsem ho stále vyhlížela. Ačkoli jsem ho spatřila jen na okamžik, jeho tvář se mi vryla do paměti. Ale on se už neobjevil. Postupně jsem ztrácela naději.

Navzdory mému očekávání jsme se s Kitty spřátelily a obraz muže s hnědýma očima a nádherným úsměvem pomalu vybledl.

A pak stál najednou zase přede mnou. Čekal u schodů, na kterých jsme teď seděli, a usmál se na mě. Úlekem mi vypadl batůžek z ruky.

„Ahoj,“ oslovil mě. „Nešla bys na kafe?“

„Já… ale proč… teda…“ Nic víc jsem ze sebe nedostala. Srdce se mi málem rozskočilo a polilo mě horko. Tolik týdnů jsem ho hledala! A teď stojí přímo přede mnou, jako by ho sem přivedlo mé přání.

Usmál se. Okamžitě jsem zrudla. Proč se chovám tak hloupě? Kitty by prostě řekla ano, zavěsila se do něho a nechala se odvést.

„Nepolekal jsem tě?“ zeptal se. „To jsem nechtěl. Jen se mi zdálo, že je načase, abych tě oslovil. Už týdny tě nemůžu dostat z hlavy.“

Že by si ze mě jenom utahoval? Nemohla jsem uvěřit tomu, co se právě děje.

„Ne, já… jsem jen překvapená.“ Pomalu se mi vracela řeč. Co je na tom, že mě oslovil mladý muž? Kromě toho jsem přece o téhle chvíli dlouho snila!

„Tak co ty na to? Máš čas na kafe, nebo na tebe někdo čeká?“

„Ne, tedy chci říct ano. A nikdo na mě nečeká. Nanejvýš moje spolubydlící.“

Usmál se a trochu zasněně se na mě zahleděl. Potom si na něco vzpomněl.

„Promiň, ještě jsem se nepředstavil. Jmenuju se Sören Lundgren.“

„Solveig Lejongårdová,“ vymáčkla jsem ze sebe a trochu váhavě mu podala ruku. Uchopil ji a já cítila, že má úplně ledové prsty. Zdálo se, že je právě tak rozčilený jako já. To mi bylo docela sympatické.

Zašli jsme do malého bistra, objednali si dvě kávy a posadili se trochu rozpačitě proti sobě. O čem si s ním mám povídat? V posledních týdnech jsem ho pořád jen vyhlížela a vůbec nepomyslela na to, jak se zachovat, až se konečně znovu setkáme.

„Myslím, žes nebyl sám, kdo někoho nemohl dostat z hlavy,“ začala jsem nakonec. „Vlastně jsem tě hledala od té chvíle, co jsme se poprvé uviděli. Bohužel jsem tě nenašla.“

„Byl jsem delší dobu nemocný, dostal jsem tu chřipku, která tady řádila, vždyť víš.“

Ještě před nedávnem spolužáci jeden za druhým dostávali horečku a kašel a museli zůstat v posteli. Zdálo se až k nevíře, že jsme toho s Kitty zůstaly ušetřené na koleji, kde onemocněla dobrá polovina našich spolubydlících.

„Nějakou dobu trvalo, než jsem se zase postavil na nohy. A pak jsem toho musel hodně dohánět. Kamarádi se mi smáli, že jsem jak poustevník.“

„A já si myslela, žes byl v kampusu jen náhodou.“

Usmál se na mě. „Pak to byl nejspíš osud, co myslíš?“

„Ano, osud,“ přikývla jsem a rozpačitě sklopila oči do hrnku.

Poté co jsme jako způsobní studenti posbírali pozhasínané svíčky, vydali jsme se k Sörenovi. Pobýval v nevelkém bytě nedaleko kampusu. Patřil jeho strýci, který před pár lety odjel do Ameriky, a zdálo se, že se tam chystá usadit natrvalo. Byt se mi líbil. Sören místnosti vymaloval žlutou a oranžovou barvou, takže tam měl člověk i uprostřed zimy veselý letní pocit.

Po svatbě bychom tu mohli ze začátku bydlet. Věděla jsem, že si chce Sören otevřít menší veterinární ordinaci. Ještě jsme o tom nemluvili, ale možná by souhlasil s tím, že by začal v Kristianstadu. Mohla bych tam s ním pracovat, alespoň tak dlouho, dokud bude matka schopná řídit panství. V listopadu jí bylo třiapadesát a byla pořád plná sil. Bylo ale jisté, že po ní se budu muset o Lejongård postarat já.

To všechno ale byla hudba budoucnosti. Našla jsem nejlepšího muže na světě a stala se jeho nevěstou. Všechno ostatní ukáže čas.

Sotva jsme vešli do bytu, přistoupila jsem k němu a políbila ho.

„Co to…,“ začal trochu zmateně.

„Přece jsi říkal, že si tu užijeme trochu romantiky. Tak bychom s tím měli začít hned.“

„Ale k tomu musím ještě něco připravit.“

„Já žádné přípravy nepotřebuju. Chci jen tebe.“ V tu chvíli jsem toužila milovat se s ním do naprostého vyčerpání. Jestli přitom na posteli budou ležet lístky růže nebo ne, mi bylo naprosto jedno.

Sören upustil pytel se svíčkami a pevně mě k sobě přitiskl. Jasně jsem cítila, že je na tom stejně jako já. Vášnivě jsme se líbali a po chvíli jsem ho už táhla do ložnice, k posteli, kterou jsem tak dobře znala.

„Neměli bychom s tím počkat až na svatební noc?“ zažertoval, když jsem mu stahovala svetr přes hlavu.

„Jestli sis přál, aby tvá budoucí žena byla panna, tak sis vzpomněl trochu pozdě.“

Než mohl odpovědět, uzavřela jsem mu ústa polibkem a pak už jsme klesli na postel.

2. kapitola

Bylo pozdě, když jsme se příštího rána probudili. Co si asi pomyslela Kitty, když jsem nepřišla domů? Nejspíš tušila, že jsem u Sörena. V poslední době se často stávalo, že jsem u něho přespala i ve všední den.

Oknem svítilo do pokoje slunce a já cítila jeho teplo na své kůži. Podívala jsem se na Sörena a prohlížela si ho. Oční víčka s tmavými řasami měl zavřená a pramen vlasů mu spadl do tváře. Bezděčně jsem mu jej odhrnula. Když jsem se ho dotkla konečky prstů, otevřel oči.

„Dobré ráno,“ řekl veselým tónem beze stopy rozespalosti.

„Dobré ráno, jak dlouho už jsi vzhůru?“

„Chvilku. Dost dlouho, abych se mohl vynadívat na svou spící krásnou snoubenku.“

„A proč jsi předstíral, že spíš?“ Pohladila jsem ho po tváři. Trochu škrábala. To jsem milovala, zvlášť když mě líbal. Co kdybych ho přesvědčila, aby si nechal narůst vousy?

„Chtěl jsem ti poskytnout příležitost ke studiu mé tváře, jak to máš v oblibě. Netušil jsem ale, že se mě hned začneš dotýkat.“

„Děláš, jako by se ti to nelíbilo.“

„Kdepak, mám to rád, a dokonce moc. A nejen doteky na čele.“ Pod přikrývkou mě objal v pase.

Mé tělo se hned rozechvělo. Zaplavila mě vlna touhy. Vůbec by mi nevadilo strávit s ním v posteli celý den. Jenže jsem slíbila matce, že ještě dnes přijedeme na Lejongård. A taky jsem jí chtěla co nejdřív oznámit tu skvělou zprávu.

„Na Lejongårdu budeme mít spoustu času na něžnosti,“ ujistila jsem ho a políbila. „Ale teď musíme vstávat.“

„Ještě jeden polibek,“ zaprosil a přitáhl si mě k sobě.

Stavili jsme se na koleji, vyzvedli má zavazadla a vyrazili na cestu.

Kitty naštěstí nebyla doma, jinak by mě určitě zasypala spoustou všetečných otázek.

Měli jsme před sebou šest a půl hodiny jízdy na Lejongård. Rozhodli jsme se, že se vystřídáme. Já jsem řídila první tři hodiny a na Sörena čekal ten zbytek.

Užívala jsem si, že zase sedím za volantem. Ve Stockholmu jsem měla málokdy příležitost prověřit svou řidičskou dovednost, protože jsem většinou jezdila autobusem. Kromě toho jsem neměla vlastní auto. Sören naštěstí nezastával názor svého otce, že ženy nemají za volantem co dělat.

Asi v polovině cesty jsme se zastavili na odpočívadle. V tuto roční dobu tu bylo jen pár aut.

„Co bys řekl tomu, kdybychom se vydali na velkou okružní jízdu?“ zeptala jsem se Sörena, zatímco jsme vyndávali z tašek svačinu. „Třeba by to mohla být naše svatební cesta?“

„Myslel jsem spíš na pobyt u Středozemního moře. Někde na jihu Francie. Mohli bychom se ubytovat v Nice nebo St. Tropez a sledovat, jak si žije panstvo z lepší společnosti.“

Zasmála jsem se. „To by bylo pěkné.“ Spolkla jsem poznámku, že i já vlastně patřím k té „lepší společnosti“, i když naše panství má nejslavnější období už za sebou. Navíc se moc nepodobám těm dámám z bulvárních časopisů, které se nechávají fotografovat ve velkých slunečních brýlích, jsou ověšené šperky a mají na sobě šaty podle poslední módy. Byla jsem spíš docela obyčejná studentka.

„Až stanovíme termín naší svatby, začnu tu cestu připravovat.“ Sören přímo zářil. „Co myslíš, kdy by to mohlo být?“

„Záleží na tom, co na to řeknou rodiče.“

„Myslíš, že budou proti?“

Zavrtěla jsem rozhodně hlavou. „Určitě ne. Moje matka v tobě vidí ideálního zetě.“

„Proboha, to že řekla?“

Zasmála jsem se. „To ne, ale poznala jsem to na ní. Ovšem na takovou svatbu, jakou bude ta naše, se musí připravit spousta věcí. Už dávno jsme na Lejongårdu nepořádali žádnou velkou slavnost. Musíme pozvat spoustu hostů, příbuzné, přátelé, obchodní partnery…“

„Cože, ty taky?“

„Jinak by se urazili. Kromě toho taky tvou rodinu a přátele.“

„Zapomněla jsi na naše obchodní partnery,“ dodal ironicky. „Zajímalo by mě, jestli by přijel i doktor Larsen.“ To byl veterinář, u kterého pracoval jako asistent.

„Když budeš chtít, tak ho taky pozveme. Kromě toho bych ráda naši svatbu slavila venku. Víš přece, jak je naše zahrada v létě nádherná.“

„To ano, máš pravdu.“

„A také víš, že jsem v tomhle ohledu dost staromódní.“

Sören přikývl. „Naštěstí jsi v mnoha ostatních ohledech dost moderní,“ zazubil se.

„Pak by asi bylo nejlepší, kdybychom si vybrali letní termín. V červnu nebo červenci?“

„Červen nebo červenec?“ Sören se s úlevou zasmál. „Výborně! Už jsem se obával, že ve vašich kruzích musí mezi zasnoubením a svatbou uplynout několik let.“

„To už neplatí od doby mé prababičky Stelly,“ namítla jsem.

„Myslíš tu přísně se tvářící dámu na obrazu ve vaší vstupní hale?“

Moje babička o ní často nemluvila, ale stačilo se podívat na její portrét, aby si člověk představil, jak to za jejích časů chodilo. Mnoholeté zasnoubení bylo nejspíš stejně obvyklé jako nošení korzetu.

„Copak jí to člověk může mít za zlé? V nejlepších letech ztratila muže i syna. Není divu, že se dívala na svět trochu zasmušile. I když mně připadá, že působí spíš důstojně než smutně.“

„A staromódně.“

„Tak budeme za sto let vypadat i my, miláčku.“

Ponořila jsem se do jeho očí. Jaké to asi bude zestárnout společně? Co si o nás budou myslet naše děti? Ty jsem si přála, alespoň dvě. I když bude nejspíš obtížné spojit práci s mateřstvím, ale dva potomky jsem rozhodně chtěla.

Po krátkém odpočinku jsme pokračovali v cestě. Tu a tam se ještě bělaly zbytky sněhu, ale silnice už byla čistá.

Vyměnili jsme si místa a já byla ráda, že si můžu trochu odpočinout, už jsem měla záda celá ztuhlá. Nebyla jsem zvyklá tak dlouho řídit.

Monotónní zvuk motoru mě uspával. Zachumlala jsem se do kapuce bundy a zavřela oči. Hlavou se mi honily myšlenky na svatbu. Jaké si vezmu šaty? Dlouhé, nebo krátké? Moje matka bude docela jistě pro dlouhé, ale mně osobně se líbil střih šatů, které nosila při slavnostních příležitostech kněžna Gracia Patricia z Monaka. Ty by mi určitě slušely.

S představou svých svatebních šatů jsem upadla do hlubokého spánku.

3. kapitola

Stála jsem uprostřed zelené louky. Svítilo slunce a ve vzduchu se vznášela sladká vůně. Kolem mě bzučely včely a motýl třepetal křídly k nebi. Chvilku jsem ho sledovala, jak mizí v letní modři oblohy, a pak jsem se podívala na sebe.

V rukou jsem držela kytici bílých lilií. Zvonová sukně mých šatů byla lemovaná krajkou. Sice jsem to neviděla, ale byla jsem si jistá, že mám ve vlasech zapletené bílé stužky. Už dávno jsem se rozhodla, že nechci svatební závoj. Závoj byl archaickým symbolem panenství, což se mi zdálo dost nevhodné pro nevěstu, která se svému miláčkovi už mnohokrát oddala.

Den mé svatby. Štěstí v mé hrudi se rozevíralo jako květ růže. Podívala jsem se před sebe a spatřila kostelíček. Stál v naší vesnici, i když vypadal trochu jinak. Teď měl bílou věž, která tam předtím nebyla. Možná došlo k nějaké přestavbě, zatímco jsem tu nebyla. Ale v tento den mi bylo jedno, jak kostel vypadá. Já se přece vdávám.

Když zazněly zvony, vykročila jsem ke svatostánku. Shromáždilo se u něho mnoho lidí, ale já nikoho nepoznávala. Neměla by tu být má rodina? A Kitty?

Nejspíš už čekají uvnitř, řekla jsem si a podívala se vedle sebe. Vždyť je zvykem, že otec vede dceru k oltáři, jenže vedle mě nikdo nebyl. Copak zapomněl přijít?

Nejdřív jsem ho chtěla jít hledat, ale pak jsem si řekla, že už je pozdě. Z kostela zazněly varhany. Nemůžu nechat Sörena čekat před oltářem.

„Solveig?“ zavolal náhle někdo. Rozhlédla jsem se, ale ve změti obličejů jsem nemohla najít, komu ten známý hlas patří.

Znovu jsem se podívala dopředu, ale kostel zmizel. Pak se i všechno kolem rozplynulo v mlze. A nakonec celý svět zčernal.

„Solveig!“ Zase ten hlas.

Pomalu jsem se začala vynořovat ze tmy. Dýchání mě trochu bolelo. V hrdle a ústech mi nepříjemně vyschlo. Otevřela jsem oči, ale v první chvíli jsem nedokázala rozeznat nic jiného než svítící kouli na stropě.

Pak jsem spatřila ještě něco jiného. Nade mnou byla ocelová tyč, na níž bylo upevněné jakési madlo. V pozadí se ozývalo pípání.

„Solveig, díkybohu!“

Chtěla jsem otočit hlavu na stranu, ale nepodařilo se mi to. Zdálo se, že mám krk v něčem upevněný. Kromě toho se mi stále dělaly kruhy před očima. Co to se mnou je? Kde to jsem?

Jeli jsme se Sörenem na Lejongård, to bylo poslední, na co jsem si dokázala vzpomenout. V půli cesty jsme si vyměnili místa za volantem a já si dopřála krátký spánek…

Proč jsem teď tady, a ne ve voze?

Zaslechla jsem vedle sebe zvuk odsouvané židle. To zaskřípání mě téměř fyzicky zabolelo a pak jsem ucítila bodnutí v ruce, jako bych dostala ránu elektrickým proudem.

„Solveig, slyšíš mě?“ zeptal se hlas a něco zastínilo světlo nade mnou. Nejdřív jsem viděla jen stín, ale pak jsem začala rozeznávat obrysy.

Vzápětí jsem si uvědomila, že je to obličej Mathildy Lejongårdové, mé matky. Stále ještě to byla velmi hezká žena, i když už jí vlasy prokvétaly šedivými pramínky. Nosila polodlouhý moderní účes. Mezi obočím se jí teď rýsovala hluboká starostlivá vráska.

„Mami,“ snažila jsem se říct, ale zvuk, který jsem ze sebe dostala, byl téměř neslyšný.

„Holčičko moje.“ Oči se jí zaplnily slzami. „To je tak krásné, že jsi zase zpátky.“

Nerozuměla jsem. Kde bych měla být? A proč pláče?

Pípání zesílilo. Pak jsem uslyšela tlukot svého srdce. Matka ke mně natáhla ruku a velmi opatrně mě pohladila po čele. Její dotek jsem téměř necítila.

„Kde… to… jsem?“ nechápala jsem. Vyslovit tu větu mi dalo spoustu námahy. Ale každým okamžikem jsem stále víc vnímala. Srdce mi poplašeně tlouklo. Proč je všechno najednou tak divné? Co se stalo?

„Jsi v Kristianstadu, broučku,“ odpověděla matka. „V nemocnici.“

Kristianstad je město, kde jsem se narodila. Nedaleko našeho panství.

Ale nemocnice? Co tu dělám?

Nedokázala jsem ta slova zformulovat, ale moje matka mi je snadno vyčetla z očí.

„Měli jste nehodu v lese blízko Kristianstadu. Naštěstí za vámi jel jiný řidič, který rychle přivolal pomoc.“

Její slova na mě dopadala jako studená sprcha. Přepadl mě strach.

Měli jsme nehodu? Ale proč si na ni nevzpomínám? Stalo se to, když jsem spala? Nebo jsem ztratila paměť?

„Co je s ním?“ zašeptala jsem.

„S kým?“ opáčila matka a vzhlédla, jako by byl v místnosti ještě někdo jiný. Je to tak?

Stále jsem nemohla pohnout hlavou. Něco tvrdého mi v tom bránilo.

„Se Sörenem, je taky zraněný?“

Slyšela jsem, jak se někdo zvedá a přichází k posteli.

„Ano, on také,“ slyšela jsem říkat svoji babičku. V mém zorném poli se objevil její obličej. Stříbrné vlasy měla pečlivě upravené do vln a štíhlou postavu halil modrý kostým. To byla oblíbená barva Agnety Lejongårdové. Bylo jí už osmdesát, ale stále vypadala dobře. Kdo s ní hovořil, ten jí musel hádat mnohem nižší věk. „O něho si teď nesmíš dělat starosti. Je v dobrých rukou. Teď je důležité, aby ses co nejdřív uzdravila.“

„Co se mi stalo?“ Necítila jsem nic než tupou bolest v pravé ruce. Připadalo mi, jako bych jinak vůbec žádné tělo neměla. Kromě bušícího srdce.

„Utrpěla jsi otřes mozku,“ odpověděla matka. „Kromě toho sis zlomila nohu a ruku. Také tři žebra, a navíc sis zhmoždila krk, takže jsi dostala nákrčník.“

Aha, proto nemůžu otáčet hlavou.

„Ale já nic necítím,“ slyšela jsem se, jak namítám. „Až na tu ruku…“

„To ještě působí léky na bolest, které jsi dostala. Tři dny jsi byla v bezvědomí…“

Matčina slova přerušil zvuk otevíraných dveří.

„Dámy, je mi to moc líto, ale musím vás poprosit, abyste zase opustily pokoj.“ Hluboký mužský hlas zněl autoritativně. To bude doktor, blesklo mi hlavou.

„Probrala se,“ oznámila mu matka. Jak se narovnala, zmizela z mého zorného pole. „A říká, že cítí ruku.“

Doktor ke mně přistoupil. Spatřila jsem tvář staršího čtyřicátníka, hnědé vlasy měl na skráních lehce prošedivělé. Pozorně se na mě zahleděl modrýma očima. Pokusila jsem se usmát, ale netušila jsem, jestli se mi to povedlo.

„Slečno Lejongårdová?“ oslovil mě.

„Ano to jsem já,“ přisvědčila jsem.

Tváří se mu mihl úsměv a pak vytáhl z náprsní kapsy svého pláště malou baterku. Posvítil mi s ní do očí. Hlavou mi projela ostrá bolest, která mě donutila oči zavřít.

„V pořádku, můžete oči zase otevřít,“ vyzval mě lékař. „Už vám matka řekla, co se stalo?“

„Ano, nehoda. Můj…“

Zarazila jsem se. Málem jsem řekla můj snoubenec. Má se snad matka a babička takhle dozvědět, že jsme se zasnoubili? Ne, počkám s tím, až na tom budeme se Sörenem líp.

„Ano?“ zeptal se doktor.

„Můj přítel… Daří se mu dobře?“

Lékař vrhl rychlý pohled na matku. „V mezích možností. Jeho zranění jsou mnohem těžší než ta vaše. Ale nedělejte si starosti. Pečujeme o něho, jak nejlépe umíme.“

Sören je těžce zraněný. Stáhl se mi žaludek. Chtělo se mi křičet, ale chyběla mi na to síla.

„Sestra se o vás hned postará a přinese vám něco k pití. Matka a babička vás teď ale budou muset opustit. Potřebujete klid.“

Jako kdybych neprospala celé dny! Ale lékař měl pravdu, protože čím víc jsem začínala cítit tělo, tím víc mi připadalo, že je z olova.

„Měj se dobře, broučku,“ ozvala se matka a naklonila se, aby mě políbila na čelo. „Zítra zase přijdu.“

„Děkuju, mami.“

Taky babička ke mně přistoupila a pohladila mě po vlasech. „Drž se, holčičko. Dneska se snad konečně klidně vyspím.“

„Budu v pořádku, babi,“ pokusila jsem se o úsměv, nejspíš neúspěšně.

Když všichni odešli, začala jsem přemýšlet.

Jak je možné, že jsme měli nehodu? Sören je přece zkušený řidič a na silnici nebylo náledí. Podívala jsem se k oknu. Nespatřila jsem nic než šedou oblohu a holé větve. Jak se to asi dozvěděli rodiče? Nejspíš jim zavolali z policie nebo možná přijeli osobně na panství. Bylo mi těžko u srdce, když jsem si představila, jak se asi vyděsili. Matka určitě chtěla jet rovnou za mnou. A babička… nepochybně nejdřív ztuhla jako solný sloup. Matka mi vyprávěla, jak kdysi těžce bojovala s depresemi. Nejhorší to prý bylo před mým narozením.

Ale jakmile jsem byla na světě, její stav se rázem zlepšil. Byla jsi pro ni jako světlo naděje, řekla mi, když mi už pokolikáté vysvětlila, že mé jméno Solveig znamená Cesta slunce. „Ty jsi slunce Lejongårdu. Jeho budoucnost.“

Jen jsem doufala, že moji babičku ta nehoda znovu neochromí.

V noci jsem dlouho nemohla usnout. Stále jsem musela myslet na to, jak je na tom Sören. Vědí to už jeho rodiče? Také sedí u jeho nemocniční postele jako maminka a babička u té mojí?

Teď jsem litovala, že jsme je nestačili navštívit, abychom jim oznámili naše zasnoubení. Proč to vlastně Sören nenavrhl? Nejspíš už nechtěl měnit mé plány. Nebo se jim snad svěřil, že mě chce požádat o ruku?

Nakonec se mi přece jen podařilo usnout a vzbudila mě až sestra, která mi přišla přestlat postel a přinesla snídani. Neměla jsem ale hlad. Ještě stále jsem byla pod prášky a sádra na ruce i na noze mi dost bránila v pohybu. Přinutila jsem se ale k jídlu a sestra, která si pak přišla pro prázdný podnos, mě pochválila.

„Nemohla byste mi říct, jak se daří Sörenu Lundgrenovi?“ požádala jsem. „Přivezli ho sem spolu se mnou. Je to můj přítel.“

„Přeptám se, děvenko,“ slíbila mi mateřským tónem a zase odešla.

Minuty se vlekly. Jak dlouho jí může trvat, než se něco dozví? Chápala jsem ale, že se musí postarat i o jiné pacienty.

Pokoušela jsem se potlačit svoji netrpělivost. Určitě tu za chvilku bude, přesvědčovala jsem sama sebe.

Jenže sestra se neobjevila.

Místo ní se dostavila vizita. Do mého pokoje vešlo několik mužů a jedna žena. Většina z nich měla na krku stetoskop. Trochu mi připomněli spolužáky, když vycházeli ze sálu, kde právě pitvali koně nebo nějaké jiné zvíře.

„Dobré ráno, slečno Lejongårdová, jak se dnes cítíte?“ zeptal se lékař, který byl u mě včera a představil se jako doktor Marold.

„Dobře,“ odpověděla jsem. „Tedy jak to jen jde vzhledem k okolnostem. Prášky na bolest zabírají.“

„To rád slyším,“ usmál se doktor Marold a vyndal z kapsy baterku. „Provedu teď s vámi pár testů. Nebojte se, bude to rychlé. Chceme jen zjistit, jak je to s vaším otřesem mozku.“

Odpoledne přišla na návštěvu zase matka, tentokrát spolu s otcem. Připadalo mi, že má víc šedivých vlasů než dřív.

„Dítě, cos to vyvedla?“ řekl starostlivě a pohladil mě opatrně po tvářích. Ucítila jsem vůni čerstvě nařezaného dřeva. Nejspíš zase něco spravoval. Kdysi pracoval u svého otce v nábytkářské firmě. Jen matně jsem si vzpomínala, že jsme jednou, kdysi dávno, navštívili jeho rodiče ve Stockholmu. Nevím, co se mezi nimi a otcem stalo, ale muselo to být něco vážného, protože potom už jsme k nim nikdy nejeli. Později jsem se dozvěděla, že oba zemřeli s odstupem jednoho roku.

Už jsem si je ani nedokázala vybavit. Ale vůně dřeva vyvolala v mém podvědomí vzpomínku na stockholmské prarodiče. Patřila také k mému otci stejně jako tvídové sako a kravata.

„Vyděsila jsi nás k smrti!“

A přitom to měl být tak radostný den.

Bojovala jsem sama se sebou. Mám jim říct o zasnoubení? Za těchto okolností a bez Sörena? Rozhodla jsem se, že to ještě odložím.

„Ani nevím, co se stalo,“ namítla jsem. „Mluvili jste s policií?“ Podívala jsem se na matku. Když jsem se probrala, tak mi o tom něco říkala, ale já si jen zapamatovala, že jsme skončili v lese.

„Zdá se, že jste se srazili se zvířetem. Nedaleko vašeho auta našel lesník uhynulého jelena. Podle zranění je zřejmé, že jste do něho narazili.“ V očích otce se objevily slzy. Plakat jsem ho viděla málokdy. „Sören se mu zřejmě snažil vyhnout, ale pak jste narazili do stromu a skončili v příkopu.“

Povzdechla jsem si. „Proč si na to nevzpomínám? Sice jsem spala, ale něco takového by mě přece muselo probudit!“

„Doktor si myslí, že jsi ztratila paměť. Prý se to v takových situacích často stává.“

„Možná to proběhlo hodně rychle,“ dodala matka. „Než ses stačila probudit, ztratila jsi vědomí. A třeba je nakonec lepší, že si na to nevzpomínáš.“

Přikývla jsem. I když bych raději věděla, jak se nehoda odehrála.

„Mám tě pozdravovat od Svey. Byla nás minulou neděli navštívit. Stěžuje si sice na revma, ale jinak je pořád ještě ve formě.“

Naše stará kuchařka odešla před pár lety do důchodu. Dobře jsem si vzpomínala, jak mi vždycky podstrkovala sušenky, když jsem se objevila v kuchyni.

Někdy mi taky vyprávěla, jak to chodilo na panství za mé prababičky. Ty příběhy mi připadaly jako z nějaké pohádkové knížky. Ale proč by si Svea něco vymýšlela?

„To jsem ráda, děkuju. Ta taky bez Lejongårdu nemůže být, viď?“

„Když jsem byla v tvém věku, no, možná ještě trochu mladší, divila jsem se často, proč to tak je. Dneska už vím, že náš dům k sobě lidi poutá. I když se člověk vydá cestou, která ho z Lejongårdu odvede, a myslí si, že mu okolnosti nedávají na výběr, stejně se dřív nebo později vrátí, protože tu musí být.“ V její tváři se objevil zasněný výraz.

Věděla jsem, že i její životní cesta ji z Lejongårdu odvedla. A že se vrátila, protože ji Agneta požádala o pomoc. Když mi to však vyprávěla, přiznala se, že v hloubi duše po tomhle místě toužila.

I já už jsem se těšila na Lejongård. V nemocničním pokoji jsem se hrozně nudila. Toužila jsem projíždět se na koni lesem, pádit po loukách. Touhle roční dobou tam sice moc zeleně ještě nebylo, ale já chtěla ven. A ze všeho nejvíc jsem toužila navštívit Sörena. Aby viděl, že se mi daří dobře.

Přerušilo nás zaklepání na dveře. „Dále!“ zvolal můj otec.

Objevila se sestra. „Je tady nějaký pán od policie, který s vámi chce mluvit. Je to možné?“

Otec se na mě podíval. „Cítíš se na to?“

Stáhl se mi žaludek úzkostí. Policie. Asi bude chtít vědět, jak k nehodě došlo. Přikývla jsem. Teď nebo jindy, to je přece jedno.

Policista byl ještě docela mladý, možná jen o něco starší než Sören. Přistoupil k posteli. „Dobrý den, jsem strážmistr Ole Nilsson z policie v Kristianstadu,“ představil se. „Váš ošetřující lékař mi sdělil, že už si s vámi mohu promluvit. Pokud proti tomu nic nemáte, položil bych vám několik otázek týkajících se nehody.“

„Klidně se ptejte,“ vyzvala jsem ho.

„Mohla byste nám upřesnit okamžik, kdy k nehodě došlo? Vycházíme z toho, že měl váš vůz kolizi s jelenem v sedm hodin večer.“

„Nemůžu si vzpomenout. Spala jsem. Když jsem se probudila, ležela jsem už v téhle posteli.“

„Nevíte, jestli pil řidič alkohol nebo nebyl příliš unavený?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Sören nic nepil. A jestli byl unavený… Vyrazili jsme ze Stockholmu kolem poledne. První polovinu cesty jsem řídila já, pak jsme se vystřídali.“

Policistova tužka všechno zapisovala na papír.

„Narazit do jelena ale může i řidič, který vůbec není unavený, ne?“

„Zjistili jsme jisté náznaky, které ukazují na to, že pan Lundgren zareagoval příliš pozdě,“ prohlásil policista. „V jakém vztahu jste k panu Lundgrenovi? Je to váš známý?“

„Je to můj přítel.“ Podívala jsem se na svou levou ruku. Zásnubní prstýnek tam nebyl, ale měla jsem dojem, že sestra něco říkala o mém šperku v nočním stolku.

„Je to obyčejné přátelství, nebo jde o intimní vztah?“

„Pane strážmistře,“ vyletěla matka, „to bych si vyprosila! Co to má společného s nehodou? Snad si nemyslíte, že chtěl pan Lundgren mou dceru zabít?“

Policista se začervenal. „Ne, to v žádném případě, ale… Mám pokyny, abych tyto informace získal.“

„Jsme spolu už delší dobu,“ vložila jsem se do toho. „Jsem si naprosto jistá, že mi nechtěl nijak ublížit. Všechno to musela být jen hloupá náhoda. Jako budoucí veterinářka vím, že divoká zvěř se vydává za potravou především v noci. Zvlášť v zimě chodí zvířata i blízko k silnici. Na našem případu snad není nic záhadného, tedy pokud nám něco nezamlčujete.“

Policista si rozpačitě zastrčil tužku a papír do kapsy. „Omlouvám se, nechtěl jsem se vás dotknout. V případech, kdy dojde k úrazu, musíme provést vyšetřování a zjistit, jestli řidič něco nezanedbal.“

„Pak byste měl raději počkat, až si budete moct promluvit s řidičem.“ Můj hlas zněl možná poněkud ostřeji, než jsem chtěla. Pobouřilo mě, že by mohli Sörena obvinit z ublížení na zdraví z nedbalosti. Byl přece při nehodě sám těžce zraněn! „Ujišťuju vás, že Sören Lundgren se v žádném případě nezachoval nezodpovědně,“ prohlásila jsem. „Milujeme se. Nikdo z nás by tomu druhému neublížil, ani z nedbalosti.“

Policista vytáhl z náprsní kapsy bundy vizitku. „Mnohokrát děkuji. Kdyby vás k tomu ještě něco napadlo, zavolejte prosím na tohle telefonní číslo.“

Vzala jsem si od něho kartičku. „Dobře, ozvu se vám.“

Policista přikývl, a než se otočil ke dveřím, ještě poznamenal: „Přeji brzké uzdravení. Všechno se jistě objasní.“ Rozloučil se i s mými rodiči a odešel.

Sledovala jsem ho naštvaným pohledem. „Sören a jednání z nedbalosti,“ zavrčela jsem. „Jako by něco spáchal.“

„No, ale mohl být přece unavený,“ namítl opatrně otec.

„Vůbec nebyl unavený. Ne v sedm hodin večer a poté, kdy jsem sama odřídila tři hodiny.“

„Ale tys přece spala. Možné by to bylo.“

„To si opravdu myslíš, že by byl Sören tak nezodpovědný?“

„Solveig, nic se neděje,“ snažila se mě matka uklidnit. „Policie je povinná tyhle věci vyšetřovat. Byla jsi zraněná. Už kvůli pojištění musí být jednoznačně zjištěno, jestli se nehodě nedalo zabránit nebo zda nebyl řidič unavený.“

„A co to asi tak změní? My oba jsme to odskákali a těžko budou stíhat jelena.“

„V případě tak velké nehody vždycky probíhá vyšetřování. Někdo tu škodu musí zaplatit.“

„Sörenova pojišťovna.“

Matka přikývla. „K tomu to všechno směřuje.“

Najednou jsem se cítila strašně unavená. Dívala jsem se do prázdna. Před návštěvou policisty by mě ani nenapadlo, že by někdo mohl dávat Sörenovi vinu.

„Myslím, že bude lepší, když tě teď necháme odpočinout,“ pohladila mě matka po vlasech. „Co říkáš?“

S námahou jsem přikývla. Moc jsem se na jejich návštěvu těšila, ale ten výslech mě úplně vyřídil.

„Dobře, zítra zase přijdu,“ slíbila matka. „Možná i s babičkou. Měj se dobře, miláčku.“

Sestru, které jsem se vyptávala na Sörena, jsem už pustila z hlavy, ale večer se zase objevila v mém pokoji.

„Odpusťte, že to trvalo tak dlouho,“ začala se omlouvat a přistoupila k mé posteli, aby mi natřásla polštář na noc. „Hned po snídani mi skončila směna.“

„Dozvěděla jste se něco?“ zeptala jsem se.

Sestra přikývla, ale tvářila se ustaraně. „Ano. Včera ho převezli do Stockholmu.“

„Ale proč?“ polekala jsem se.

„Jeho zranění jsou velmi těžká, je stále v kómatu. Univerzitní klinika ve Stockholmu má mnohem větší možnosti léčby než my.“

„Dojel tam v pořádku?“ Do očí mi stouply slzy. Je tak daleko! Chtěla jsem ho přece navštívit, hned jak budu schopná chodit o berlích. A teď je pryč.

„Pokud víme, tak je všechno v pořádku, tedy s ohledem na jeho stav. Ve Stockholmu se o něho postarají dobře, tím jsem si jistá.“

„To doufám,“ vymáčkla jsem ze sebe a rozplakala se. Všechno to bylo tak hrozné, úplně neuvěřitelné. Ještě před pár dny jsme byli nejšťastnější pár na světě a teď já ležím v téhle nemocnici a Sören je ve Stockholmu. A nikdo mi nemohl říct, co s ním bude. Byla jsem sice jen budoucí zvěrolékařka, ale dobře jsem věděla, co je to kóma.

„Chceme se vzít,“ vzlykala jsem. „Jeli jsme za mými rodiči, abychom jim řekli, že jsme se zasnoubili.“

Sestra se konejšivě dotkla mé ruky. „To je mi moc líto, drahoušku. Ale jsem si jistá, že ho ve Stockholmu dají zase do pořádku. A než se nadějete, bude zase s vámi a oslavíte svatbu.“

Přikývla jsem, ačkoli mi bylo jasné, že to sestra říká jen proto, aby mě uklidnila.

4. kapitola

Dva týdny jsem musela ležet bez pohnutí. Střídavě přicházela matka v doprovodu babičky nebo otce, někdy i sama. Téměř denně seděla vedle mě na malé bílé stoličce.

„Vždyť sem nemusíš chodit každý den,“ ujišťovala jsem ji. „Máš přece na starosti Ekberg a taky statek na Lejongårdu. To je spousta práce.“

„Ale mám jen jednu dceru, ne?“ namítla. „Musím si být jistá, že se tu o tebe dobře starají.“

„Však ano. Zacházejí se mnou jako s princeznou.“ Na chvilku jsem se odmlčela. „Kdybych jen věděla, jak se daří Sörenovi.“

Matka si povzdechla. „Asi ti to nesmějí říct, viď?“

Zadívala jsem se na ni. „Mohla bych tě o něco poprosit?“

„O cokoli, broučku.“

„Nezajela bys do Stockholmu a nepodívala se na něho?“

„Obávám se, že by mě k němu nepustili. Nejsem přece jeho příbuzná.“

Ale brzy budeš. Hned jak se vezmeme.

„Mami, musím ti něco říct.“

Matka zvedla obočí, jako by se obávala špatné zprávy. „Ano, dítě?“

Stiskla jsem rty. Všechno mělo proběhnout úplně jinak. Měli jsme dojet na Lejongård, matka by se nejdřív divila, že dorazil i Sören, ale byla by ráda, protože ho neviděla od minulého roku. A pak bychom jim při večeři oznámili tu radostnou novinu. Rodiče i babička by se nejdřív zatvářili, jako by do nich uhodil blesk, ale pak by měli radost s námi. Tahle chvíle už se nikdy neuskuteční.

Musím to tedy udělat jinak, hned teď.

„Požádal mě o ruku.“

„Cože?“

„Sören mě požádal o ruku a já řekla ano. Jsme zasnoubení, mami.“

Podívala jsem se na svou levou ruku. Prstýnek jsem stále ještě nevytáhla ze zásuvky.

„Podívej se do nočního stolku, jestli mi nevěříš.“

Matka se nebyla schopná pohnout. Bylo rozumné, že jsem jí o tom řekla? Vysunula zásuvku. Malý zlatý prstýnek se zatřpytil ve světle zářivky nade mnou.

„Chtěli jsme vás překvapit. Myslela jsem, že budete mít radost.“

„Však já se raduju.“ Matka se snažila o úsměv. „Je to báječné. Ale…“

Zarazila se a já viděla, jak se jí oči začínají plnit slzami.

„Co je?“ zeptala jsem se tiše.

„Moc bych si přála… abyste dojeli.“

Teď jsem se rozplakala i já. „Také bych si to přála. Tak moc…“

Matka se ke mně sklonila a vzala mě do náruče. Plakaly jsme společně a já cítila, jak se napětí v mém nitru uvolňuje.

„Možná tě k němu pustí, když jim řekneš, že jde o mého snoubence,“ uvažovala jsem nahlas, když jsme se obě uklidnily. Zdravou rukou jsem si utřela slzy z tváře.

Matka vzala prstýnek a navlékla mi ho. „Měla bys ho nosit. Když už jsi jednou nevěsta, tak by to všichni měli vědět.“

Trochu mě tlačil, zřejmě mi prsty dlouhým ležením otekly. Ale měla jsem pocit, že mi chyběl.

„Řekneš to babičce?“

„Myslíš, že mám?“ zapochybovala matka. „Možná by to měla slyšet od tebe.“

„Ne, klidně jí to pověz. Vím přece, jak nesnášíš tajemství.“

Matka se zachmuřila. „To je nejspíš pravda.“

„Až se oba uzdravíme, tak to oslavíme.“ Uchopila jsem matčinu ruku. „Tak navštívíš ho?“

„Radši nejdřív na kliniku zavolám. Když mi návštěvu povolí, tak tam zajedu.“ Odmlčela se a pak se zeptala: „Vědí to už Sörenovi rodiče?“

„Nemám tušení. Chtěli jsme dorazit nejdřív k vám. O ruku nevěsty se přece žádá u jejích rodičů.“

„To máš pravdu.“ Matka mě s úsměvem pohladila po ruce. „Ale časy se mění, jak se zdá.“

„Věděla jsem, že proti tomu nebudete nic mít. Jinak bych počkala.“

„A Sörenovi rodiče budou taky souhlasit?“

„Myslím, že ano. Nikdy se ke mně nechovali odmítavě. Spíš naopak.“

„Pak bych se asi měla spojit i s nimi. Jistě mi řeknou, jak se jejich synovi vede. Co ty na to?“

Přikývla jsem. „To zní dobře.“

„Fajn. Možná se mi podaří zastihnout je už dnes večer.“

Na chvilku se odmlčela a vypadala, že si něco poznamenává do paměti. Pak se na mě podívala. „No a jak dál? Jaké šaty si chceš vzít na svatbu?“

Znovu se mi vybavil ten podivný sen. V něm jsem měla na sobě dlouhé šaty. Možná bych teď spíš měla trvat na krátkých šatech? Nějaký hlásek mi našeptával, že by bylo lepší s rozhodnutím ještě počkat, ale neposlechla jsem ho.

„Krátké šaty. Sukně musí končit maximálně na šířku dlaně nad kolenem.“

Matka se rozesmála. „Starší dámy budou hrůzou padat do mdlob. Nevěsta neukazuje kolena před svatební nocí!“

„Obávám se, že už je Sören viděl,“ usmála jsem se. „Nejednou.“

Příští odpoledne matka nepřišla. Doufala jsem, že jí klinika nebo Lundgrenovi dovolili Sörena navštívit. Snad už je na tom líp a může přijímat návštěvy.

Nejistota ve mně hlodala, ale snažila jsem se uvěřit, že lékaři ve Stockholmu dokázali zázrak.

Matka se objevila až další den. Tvářila se vážně. Přepadl mě strach. Má špatné zprávy?

„Dovolala ses Lundgrenovým?“ vyhrkla jsem.

„Ano,“ přisvědčila a posadila se ke mně. „Sörenovi rodiče jsou opravdu moc milí lidé. Sören je bohužel pořád v kómatu a leží na jednotce intenzivní péče. Lékaři prohlašují, že je ve stabilizovaném stavu, ale může prý trvat ještě dlouho, než přijde k sobě.“

Její slova na mě dopadla jako těžký kámen. Stále ještě je v bezvědomí. Stabilizovaný stav nic neznamená. Může se velmi rychle změnit.

„Řekla jsi jim o našem zasnoubení?“

„Ano. Zeptala jsem se jich, jestli věděli o úmyslu svého syna. Povídali, že v poslední době nemluvil o ničem jiném. Sörenova matka ti chtěla nabídnout zásnubní prsten jeho babičky, ale on trval na tom, že ti ho koupí z vlastních peněz.“

Podívala jsem se na svou ruku. Prstýnek měl malý kamínek, který překrásně zářil. Včera celý den a taky dnes ráno jsem se stále kochala pohledem na jeho třpyt.

„Obávám se, že se budeme muset obrnit trpělivostí,“ poznamenala matka. „Ale jsem si jistá, že to dobře dopadne.“

„To doufám.“ Hlavou se mi honily nejrůznější myšlenky. Jak se člověk cítí v kómatu? Může Sören něco slyšet? Nebo cítit?

„Abych nezapomněla, babičku vaše zasnoubení moc potěšilo,“ vrátil mě matčin hlas do reality. „Prohlásila, že budete krásný pár.“

Budete… Když je babička optimistická, proč bych já měla vidět všechno černě? Agneta toho za život prožila opravdu hodně. Jestli někdo ví, co všechno nám může osud připravit, tak je to ona.

„A co říkala na krátké šaty?“

„O tom jsem se jí ještě nezmínila. Jeden šok denně stačí.“ Matka uchopila mou ruku a stiskla ji. „Ráda bych jela za Sörenem. Ale musím se řídit tím, co říkají doktoři. To musíme obě.“

Sice se mi to nelíbilo, ale nezbylo mi než přikývnout. „Třeba mě už brzy propustí,“ zadoufala jsem, i když mi bylo jasné, že kosti nesrostou za pár dní. Zlomenina nohy byla komplikovaná, a když budu mít smůlu, tak se na univerzitu vrátím o berlích. Ale to mi v tu chvíli bylo jedno. Hlavně aby na tom byl Sören líp, aby se probral z kómatu. Klidně bych se dala přes práh našeho nového domova přenést i s nohou v sádře.

„To bych byla moc ráda,“ poznamenala matka. „Doma by ses určitě uzdravovala rychleji. Koně tě už postrádají.“

„Tak je za mne pozdravuj,“ usmála jsem se a vzala ji za ruku. „A díky, že ses snažila.“

„Budu Sörenovým rodičům čas od času volat, abychom věděli, jak se mu daří. Až se dovím něco nového, tak ti to hned řeknu.“

Matka mě políbila na čelo a ještě chvíli u mě mlčky seděla.

O týden později se můj krk zotavil natolik, že mi doktor odstranil krční bandáž. Sestra mě posadila do kolečkového křesla a odvezla na chirurgické oddělení, protože jsem kvůli zlomenině nohy ještě nesměla chodit.

„Žebra zatím nejsou úplně srostlá,“ oznámil mi doktor Marold, když mě znovu vyšetřil.

„Do začátku semestru je daleko,“ usmála jsem se trochu ironicky. „Ale vyjížďka na koni zřejmě nepřipadá v úvahu, viďte?“

„Když odhlédneme od toho, že se sádrou na ruce i noze byste se na koně asi těžko dostala, měla byste si po propuštění z nemocnice dávat pozor na otřesy. Ale stejně ještě chvíli potrvá, než vás předáme do domácího ošetřování.“

To jsem si uvědomovala. Šrámy a odřeniny se zahojí rychle, ale kosti samozřejmě potřebují víc času než nová vrstva kůže. Od nehody uplynuly tři týdny. Jak se daří Sörenovi? Už se probral? Ptal se, kde jsem? Kéž bych tak mohla jet za ním!

Lékař zastrčil stetoskop do kapsy. Vycítila jsem, že má ještě něco na srdci.

„Slečno Lejongårdová, musím vám bohužel něco sdělit,“ začal a vrhl pohled na sestru. Vypadal, že se odhodlává k něčemu vážnému. „Dnes ráno zavolala matka pana Lundgrena a požádala nás, abychom vám předali zprávu.“

Zprávu od Sörena? Proč Sörenova matka nechtěla mluvit přímo se mnou? Začala se mě zmocňovat úzkost. Zpotily se mi dlaně. Otřela jsem si je do noční košile.

„Je mi líto, váš snoubenec včera v noci zemřel.“

Bez hnutí jsem na něho vytřeštěně zírala. Svět kolem mě začal mizet. Hlava se vzpírala uvěřit těm slovům.

„To není možné!“

„Bohužel ano. Paní Lundgrenová se obávala, jak to přijmete, proto vám to nechtěla sdělit osobně. Ale…“

Zarazil se, když viděl, jak vrtím hlavou. „Já jsem měla jen lehčí zranění. Proč vlastně skončil v kómatu?“

„Měla jste obrovské štěstí,“ odpověděl doktor. „Hlavní síla nárazu směřovala na stranu řidiče. Pan Lundgren utrpěl rozsáhlé poranění hlavy, které vedlo k mozkové smrti. Kolegové ve Stockholmu ho operovali a zpočátku to vypadalo, že by se jeho stav mohl zlepšit. Ale pak začala jeho mozková tkáň velmi rychle odumírat...“

Lékař mi hleděl do tváře. Jeho hnědé oči začala halit mlha. Tělo mi jako by zdřevěnělo, i kůže pod sádrou přestala svědit. Naopak zlomená žebra mě prudce píchla, když jsem začala nekontrolovatelně vzlykat.

Doktor mi kladl na srdce, že si musím dávat pozor na otřesy. A vzápětí zatřásl celým mým světem. Něco mi říkal, ale já jeho slova nevnímala. Stočila jsem oči k oknu, za kterým byl nemocniční dvůr. Sören nemůže být mrtvý. Vždyť jsem ho pořád cítila vedle sebe, i když ležel v jiné nemocnici. To přece není možné. Nemohl zmizet.

„Slečno Lejongårdová?“ oslovil mě znovu doktor Marold. Jeho tvář se objevila v mém zorném poli. Měl v ní znepokojený výraz.

„Ano?“ pronesla jsem nepřítomně. Bylo mi, jako bych se probouzela ze sna. Jenomže návrat do reality znamenal, že je Sören mrtvý.

Lékař mi položil ruku na rameno. „Je mi to líto. Přál bych si, abychom pro něho dokázali udělat víc už tady, ale nebylo to možné. Jestli chcete, pošlu k vám našeho kněze.“

„Toho nepotřebuju,“ odmítla jsem příkře a otřela si tvář. Teprve teď jsem si uvědomila, že to jsou slzy. Kupodivu jsem vůbec necítila, že pláču. Uvnitř jsem měla tupý pocit, jako bych neměla žádné tělo.

„Opravdu ne? Můžete si to ještě rozmyslet. Když budete potřebovat pomoc, jsme tu pro vás.“

„To je v pořádku,“ prohlásila jsem, i když mě stálo obrovské úsilí vůbec ze sebe něco vymáčknout.

Sestra pohnula kolečkovým křeslem a vystrkala mě z místnosti. Chodba mi náhle připadala jako nekonečný tunel, od jehož stěn se odrážel hlas lékaře.

Váš snoubenec včera v noci bohužel zemřel… zemřel… zemřel.

Konečně jsme dojeli zpátky do mého pokoje. Druhá sestra mi pomohla do postele, zvedla mi podhlavník a přikryla mě. „Když budete něco potřebovat, tak klidně zazvoňte.“

Slyšela jsem, jak za ní zaklaply dveře, a podívala jsem se z okna. Holé stromy se tyčily k olověně šedé zimní obloze. Před okenním sklem se mihlo pár vrabců. Všechno vypadalo jako dřív, a přece se všechno změnilo.

Sören prý zemřel. Prostě jsem tomu odmítala uvěřit. Byl mi přece tak blízký! Věděla jsem, jaký je jeho dotek, jak voní jeho kůže. Stále jsem cítila na ústech jeho polibky. Bylo to neskutečné. Už tu není? Navždycky?

Ostrá bolest mi projela hrudí a já se konečně doopravdy rozplakala.

Odpoledne přišla matka s babičkou. Zírala jsem z okna s prázdnou hlavou a srdcem plným slz. Zpočátku jsem Mathildě a Agnetě vůbec nevěnovala pozornost, měla jsem pocit, že jsem zkameněla.

„Solveig?“ oslovila mě matka, když za sebou tiše zavřela dveře. Slyšela jsem babičku, jak si sedá na židli vedle mé postele. „Broučku? Je ti dobře?“

Matka zvolna přistoupila k posteli. Ucítila jsem její jemný levandulový parfém, který používala jen při zvláštních příležitostech. Když jsem se k ní pootočila, uviděla jsem černý rukáv. Už to ví. Proč to nebyla ona, kdo mi oznámil tu hroznou zprávu? Nic by to ale nezměnilo na tom, že jsem přišla o nejmilovanějšího člověka. A s ním i o svou budoucnost.

„Bohužel jsme nemohly přijet dřív,“ omlouvala se matka. „Vím, že už ti to doktor řekl. Bylo by lepší, kdyby paní Lundgrenová zavolala jen nám, ne do nemocnice.“

Podívala jsem se jí do tváře. Byla bledá a oči měla zarudlé. Měla Sörena ráda.

„Nic by to nezměnilo.“ Můj hlas zněl, jako bych spolkla prášky na spaní.

„Je mi to tak líto, holčičko.“ Objala mě kolem ramen. Snažila jsem se ovládnout, ale když jsem pocítila její teplo, rozvzlykala jsem se. „Pojď ke mně,“ řekla něžně a vzala mě do náruče.

Když jsem se trochu uklidnila, posadila se matka na kraj postele.

„Kdy se to stalo?“ vymáčkla jsem ze sebe. Lékař mi sice řekl, že Sören zemřel včera v noci, ale přála jsem si vědět víc. I když to nic nemohlo změnit, chtěla jsem vědět, jak se to stalo a zda se tomu nedalo zabránit.

„Je to tak důležité?“ nadhodila babička. „Neměla by ses tím trápit.“

Já se ale chtěla trápit. I tak mě všechno bolelo, srdce, hrdlo i oči.

„Já to potřebuju vědět, babičko,“ řekla jsem tiše, „i když to moji bolest nezmenší.“

„Krátce po půlnoci,“ prozradila mi matka. „Z nemocnice zavolali Lundgrenovým, aby přišli za synem. Lékaři už před dvěma dny zaregistrovali, že aktivita jeho mozku je stále slabší. Paní Lundgrenová říkala, že EEG vyšetření už téměř nic neukazovalo. Sörenovo tělo ještě žilo, protože bylo napojeno na přístroje, ale jeho mozek byl mrtvý. Lékaři tedy chtěli dát rodičům možnost, aby rozhodli, co se s ním má stát, a také aby se s ním mohli rozloučit. Rozhodli se, že nechají přístroje odpojit, protože už nebyla žádná naděje. Krátce nato pak tiše zesnul.“

Každé její slovo jsem vnímala jako bodnutí jehlou. Jasně jsem to viděla. Sören připojený na hadičky a kapačky leží na posteli. Tělo zabalené v obvazech. Bledá tvář.

Musela jsem se zhluboka nadechnout a tělem mi proběhl třas. Zatím jsem Sörenovu smrt vnímala jako něco abstraktního, ale teď nabyla konkrétní podobu. Byl to děsivý obraz, ale alespoň jsem si ji dokázala představit.

„Děkuju,“ vydechla jsem a uchopila matčinu ruku.

Chvíli jsme mlčely. Podívala jsem se na babičku, která také bojovala se slzami. Vytáhla z rukávu krajkový kapesník a osušila si oči.

„Neříkala paní Lundgrenová, kdy se bude konat pohřeb?“

„Ne, chtěla jen, abychom ti řekli, co se stalo. Byla ještě příliš rozrušená.“ Matka se odmlčela a pak dodala: „A i kdyby mi to řekla, nejspíš by ses nemohla pohřbu zúčastnit.“ Podívala se na moji sádru. „Doktoři by ti to nedovolili. Musíš ještě ležet.“

Vyděšeně jsem se na ni podívala. „Ale já tam musím být! Jsem jeho snoubenka!“

„Tvoje zdraví bude pro lékaře přednější. Přestála jsi těžkou nehodu. Až ti sundají sádru na noze, budeš se muset znovu naučit chodit. Ani žebra ti ještě nesrostla…“

„Můžeš mě tam odvézt na kolečkovém křesle! Musíme to nějak zařídit.“ Znovu mě přepadl třas. Zdálo se mi, že se mé nitro trhá na kusy.

„Zeptám se doktora,“ slíbila matka, ale já cítila, jak se v ní všechno vzpírá při představě, že bych měla jet na Sörenův pohřeb. „Když bude souhlasit, tak to nějak zařídíme. Ale nic ti neslibuju.“

Přikývla jsem. Co jiného mi zbývalo? Byla jsem tu uvězněná.

5. kapitola

„Pohřeb se bude konat v pátek,“ vyhrkla matka, když udýchaně vstoupila do dveří. „Víc jsem se bohužel od paní Lundgrenové nedozvěděla. Chudinka pořád jen pláče, nedá se s ní mluvit.“

Pátek. To už je za čtyři dny. Tak brzo! Věděla jsem od doktorů, že musím ještě minimálně dva týdny zůstat v nemocnici. Noha mi sice dobře srůstala, ale ještě potrvá, než bude v pořádku. Zdravá noha navíc ztratila dlouhým ležením sílu a strašně se třásla, když jsem se pokoušela se postavit. Byla jsem hrozně slabá. Nazdory všemu jsem chtěla jet za Sörenem. Ještě jednou ho vidět. Bylo mi jedno, jak bude vypadat. Ještě naposledy se na něho podívat.

„Mluvila jsem i s doktorem Maroldem,“ pokračovala matka.

„A co říká?“

Matka stiskla rty. „Solveig…“

„Já vím,“ skočila jsem jí do řeči, „nejsem na tom dobře. To vím taky. Ale přesto… Musím ho prostě ještě jednou vidět. Chci tam být.“

Matka mě pohladila po vlasech. „Já ti rozumím. Ale Sören by jistě nechtěl, aby se ti něco stalo. Pochopil by to a paní Lundgrenová taky.“

Znovu mě ovládl vztek, lomcoval mnou jako vichřice. Jistě, Sören by to chápal. Ale je mrtvý. A co jeho rodiče? Já jsem přežila, nebylo by tedy slušné, abych se ukázala na pohřbu?

Až do středy jsem všechno horečně promýšlela. Přehrávala jsem si nejrůznější scénáře a stále dokola se vyptávala doktora Marolda, jestli přece jen neexistuje nějaká možnost, abych mohla do Stockholmu jet. Jistě, cesta tam není krátká, těžko bych se mohla vrátit ten samý den. Přání zúčastnit se pohřbu svého snoubence mě úplně spalovalo.

„Poslyšte, vždyť já vám nemůžu povolit ani obyčejnou vycházku,“ snažil se mi lékař vysvětlit. „Nevezmu si na svědomí, abyste jela do Stockholmu, i kdyby vás doprovázela vaše matka. Pořád potřebujete silnou medikaci a také stav vašeho krevního oběhu není v důsledku dlouhého ležení stabilizovaný. Samozřejmě chápu, že se chcete zúčastnit pohřbu vašeho snoubence. Z lékařského hlediska vám to ale nemohu dovolit.“

Do očí mi vstoupily slzy. Zatraceně, proč musí být Stockholm tak daleko? Proč jsme museli jet autem? O den, o hodinu později, a nic by se nestalo.

Ve čtvrtek jsem se pevně rozhodla, že to zkusím na vlastní pěst. Jediné, co budu potřebovat, je kolečkové křeslo a taxík. Svůj plán jsem chtěla uskutečnit po vizitě, až sestra odnese podnos po obědě. Pak nastala odpolední pauza a sestry se objevily v pokoji až kvečeru. Od matky jsem věděla, že ten den nemůže přijít na návštěvu. Zavolám jí hned, jak se dostanu k Lundgrenovým.

Největší potíž mého útěku spočívala v tom, že jsem neměla tušení jak se dostat ke skříni, abych se mohla teple obléct. A pak jsem se ještě musela posadit do kolečkového křesla, abych vůbec mohla místnost opustit.

Nadzvedla jsem se a pokusila se uvolnit nohu ze závěsu. Za pár okamžiků jsem se už koupala v potu. Podcenila jsem, kolik sil mě ta procedura bude stát. Když se mi to podařilo, čekala mě cesta ke skříni. Nejdřív jsem musela vstát z postele. Ucítila jsem bolestivé škubání v noze a zasádrovaná ruka mi připadala jako závaží. Pot mi stékal po zádech a srdce divoce bušilo.

Zároveň ale také sílilo mé odhodlání. Musím to dokázat!

Namáhavě jsem spustila nohy přes okraj postele a pokusila se vstát. Chvilku se mi zdálo, že to zvládnu. Pak se mi ale udělalo špatně. Začala mě bolet kyčel a bolest projela i žaludkem. Přestala jsem vnímat okolní zvuky, všechno přehlušilo bušení srdce v uších.

Zatmělo se mi před očima. Instinktivně jsem se pokusila něčeho se zachytit, ale nějaká síla mě stáhla dolů.

Když jsem přišla k sobě, skláněl se nade mnou doktor Marold. „Slečno Lejongardová?“ slyšela jsem, jak říká. Posvítil mi baterkou do očí. „Slyšíte mě?“

„Co se stalo?“ zeptala jsem se jako ve snu.

„Ztratila jste vědomí. Kam jste se to proboha snažila dostat? Na toaletu? Mohla jste zazvonit na sestru.“

Stačilo jen říct ano, ale byla jsem příliš slabá, nedokázala jsem lhát.

„Chtěla jsem na pohřeb mého snoubence,“ přiznala jsem popravdě.

Doktor Marold rozčileně vydechl. „Slečno Lejongårdová, opravdu si myslíte, že byste mohla dojet do Stockholmu, aniž byste si vážně ublížila?“

Stiskla jsem rty. Mé zdraví mi v tu chvíli bylo ukradené. Chtěla jsem jen k Sörenovi. Chtěla jsem být u něho, až ho budou pohřbívat.

Vstoupily dvě sestry.

„Snad je v pořádku,“ prohlásil doktor Marold směrem k nim. „Pomozte mi, prosím, dostat ji zpátky do postele.“

Sestry mě uchopily v podpaží, lékař mi zvedl nohy a společně mě znovu položili na postel.

Lomcoval mnou vztek, ale nevěděla jsem, proti komu ho mám namířit. Proti svému tělu, které mě neposlouchá? Proti doktorům, kteří mě nedokázali včas uzdravit, abych mohla Sörena doprovodit na jeho poslední cestě?

„Slečno Lejongårdová, to, co se vám stalo, byl náhlý pokles krevního tlaku. Říkal jsem vám přece, že ještě nemáte v normě krevní oběh. Upřímně řečeno je pro mě záhadou, jak jste se vůbec sama dokázala dostat z postele.“

„Někdy vůle i hory přenáší,“ slyšela jsem se, jak říkám. V tu chvíli bych se nejraději vysmála sama sobě. Byla jsem troska, přesto jsem si umanula, že pojedu do Stockholmu. I kdybych se nějak dostala až k taxíku, tak bych asi omdlela cestou. A řidič by mě zase hezky vrátil do nemocnice.

V lékařově tváři se mihl náznak úsměvu, ale hned zase zmizel. „Už žádné pokusy o útěk, slyšíte? Mohl bych vás sice propustit na vaši vlastní zodpovědnost, ale v tom mi brání závazek vůči vaší rodině. Jistě víte, že Lejongård naši nemocnici podporuje od jejího vzniku.“

„Už celá desetiletí, to jsem slýchávala od dětství.“

Doktor Marold si zhluboka povzdechl. „Tak vám to řeknu ještě jednou. Chápu, že byste chtěla být na pohřbu vašeho snoubence, ale není to možné. Jakmile budu přesvědčen, že vás můžu propustit, tak to udělám. Rozhodnutí je na nás lékařích. Nechci, abyste si poškodila zdraví ještě víc, rozumíte mi?“

Přikývla jsem. „Pane doktore?“ ozvala jsem se ještě.

„Ano?“

„Nemohli byste něco udělat proti těm návalům slabosti? Tak ráda bych se zase začala hýbat. A to neříkám proto, že bych se chystala na nový útěk. Ale mám pocit, že tím dlouhým ležením v posteli asi ztrouchnivím. Nejsem zvyklá na nečinnost.“

Lékař na mě chvíli mlčky hleděl, ale pak přikývl. „Zařídím, abyste od příštího týdne mohla začít s lehčí rehabilitací zdravých končetin. Jste mladá a sportovní typ, snad to vašemu krevnímu oběhu prospěje. Ale z postele vstanete, teprve až vám řeknu!“

„Slibuju, pane doktore,“ hlesla jsem a zabořila se do polštáře.

Mdloba a probuzení z ní odvedly mé myšlenky trochu stranou, po odchodu lékaře a sester jsem ale znovu propadla zoufalství. Nemůžu se rozloučit se Sörenem. Být mu naposledy nablízku.

Následující dny jsem strávila jako v mlze. Poslušně jsem polykala léky a jedla, co mi dávali, aniž bych vnímala, co to je. Vzhledem k úrovni nemocničního jídla to tak asi bylo lepší.

Během vizity jsem se donutila s lékaři mluvit, ale jakmile byli pryč, upadla jsem znovu do letargie. Jejich slova se mi po chvíli vytratila z paměti. Zoufale jsem v ní hledala Sörena, ale v té mlze jsem ho nemohla najít.

Při návštěvách rodičů a babičky jsem se snažila nedat nic najevo, ale stálo mě to strašné úsilí. Měla jsem je ráda, jenže v těch dnech jsem jen čekala, až zase odejdou a já se budu moci ponořit do svých myšlenek.

Jediné světlo v mém nemocničním životě byly hodiny strávené s fyzioterapeutkou. Připravila lehká cvičení pro mou zdravou ruku a nohu. Ležení mi svaly dost oslabilo, ale cvičení, i když bylo velmi namáhavé, mě jednak rozptylovalo a jednak mi dávalo naději, že se uzdravím a navštívím Sörenův hrob.

Mezitím ho už pochovali.

Kromě jedné příležitosti jsme spolu o smrti nikdy nemluvili. Vyprávěla jsem mu tehdy o své první pitvě a zeptala se ho, co se stane se zbytky zvířete. Odpověděl, že budou zpopelněny. A dodal, že on sám by si přál to samé. „Nechci ležet v zemi s červy. Raději poletím s plameny k nebi nebo se popelem zasloužím o to, aby stromy líp rostly.“

„Nech těch hrozných řečí,“ zarazila jsem ho tenkrát. „Máme před sebou celý život.“

„Ale smrt k životu patří, nebo ne? Jednoho dne se všichni vydáme na svou poslední cestu.“ Vzal mě do náruče. „Co by sis přála ty?“ zeptal se potom.

Naštěstí jsem cítila jeho teplo, jinak by byl chlad, který prostoupil mé tělo, nesnesitelný.

„Já nevím. Na vesnickém hřbitově na panství je taková strašidelná hrobka, kde všichni leží. Celá moje rodina, od sedmnáctého století. Abych řekla pravdu, docela mi nahání strach, že mě tam taky pochovají.“

„Možná ti udělí výjimku.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Dají tam každého. Přitom by mi bylo milejší ležet někde pod stromem. V přírodě.“

Políbil mě do vlasů a chvíli jsme jen tak v zamyšlení stáli. „Ale my jsme ještě mladí,“ prohlásil nakonec. Potom jsme se už k tomu tématu nikdy nevrátili.

* * *

Moji rodiče se Sörenova pohřbu zúčastnili a řekli mi, že byl podle svého přání zpopelněn. Představa, že z něho zbyl jen popel uložený v urně, ve mně vyvolalo novou vlnu pláče. Znovu jsem se mučila otázkou, jestli jsem opravdu udělala všechno, abych tam byla s ním. Jenže jsem moc dobře znala odpověď. Nešlo to, nemohla jsem nic dělat, mé tělo mi to nedovolilo.

6. kapitola

Jednoho rána přišel lékař a sdělil mi, že dostanu sádru na chození. To znamenalo, že by mě mohli propustit.

Celé dny jsem se svou terapeutkou nacvičovala chůzi o berlích. Když jsem se posadila na posteli a odvážila se postavit na zdravou nohu, přestalo se mi zatmívat před očima. Také se sádrou jsem se už naučila zacházet.

Dokonce jsem se smířila i s tím, že Sörena pochovali beze mě. Ale s jeho smrtí jsem se stále ještě nevyrovnala.

„Noha se hojí a domácí prostředí vám jistě udělá dobře,“ řekl mi doktor Marold s úsměvem. „Sestra vás potom odveze ještě jednou na chirurgii, kde vám vyměníme sádru, a pak můžete jet domů. Komu máme dát zprávu?“

„Mé matce. Zavolejte prosím na Lejongård.“ Nadiktovala jsem mu telefonní číslo.

Poté co jsem dostala novou sádru, dopravila mě sestra zpátky do pokoje a pomohla mi s oblékáním. Kalhoty, které jsem měla na sobě v době nehody, byly k ničemu, protože je v nemocnici museli rozstřihnout. Ale má předvídavá matka mi už před časem přinesla do nemocnice cestovní tašku se vším potřebným. Kromě jiného i dlouhé sportovní kalhoty mého otce, které mi ovšem byly moc velké. Nevypadala jsem v nich zrovna jako na přehlídce, ale co na tom? Sörenovi bych se v nich ovšem nikdy neukázala.

O hodinu později přijela matka s autem. To už jsem seděla s taškou a všemi propouštěcími papíry ve vstupní hale. Když mě uviděla, její tvář se rozzářila. „Konečně!“ zvolala a objala mě. Měla na sobě modrý kostým a voněla po konvalinkách. Zřejmě ji čekala ještě nějaká obchodní schůzka. Na ně vždycky používala konvalinkový parfém.

„Babička bude bez sebe radostí. Paní Johannsenová peče na oslavu dnešního dne spoustu sušenek. Osobně jsem ti připravila pokoj a dokonce se mi podařilo sehnat čerstvé květiny.“

„Děkuju, mami,“ podívala jsem se na ni vděčně, i když jsem věděla, že nic z toho nedokáže zmírnit mou bolest v srdci.

Zvedla jsem se na berle, jak mě to naučila terapeutka, zatížila zdravou nohu a upravila si madla berlí v podpaží.

Matka mě nadšeně sledovala. „Děláš velké pokroky! Uvidíš, brzo se zase posadíš na koně!“

„Cvičení mi skutečně pomohlo. Teď už bychom ale měly vyrazit. Dlouho to takhle nevydržím.“

Matka přikývla a popadla mou tašku. Pomalu jsme sešly po nájezdové rampě. Když jsme dorazily k autu, pomohla mi vsoukat se na zadní sedadlo a sama si sedla za volant. Vzápětí už zaburácel motor. Otec tohle staré volvo koupil v autobazaru a každý týden ho opravoval, aby vůz udržel v provozu. Ještě před padesáti lety by bylo nemyslitelné, aby něco takového dělal manžel hraběnky Lejongårdové. Dnes už tituly tolik neznamenaly a ani dobře situované rodiny si nemohly dovolit vlastního šoféra.

Zvuk motoru měl na mě obvykle uspávající účinek, ale tentokrát jsem byla plně při smyslech, dokonce hodně nervózní. Cítila jsem, že mám studené a zpocené ruce a tělo tak křečovitě napjaté, až mi ve zraněné paži i noze začalo znovu cukat. Matka byla zkušená řidička, ještě nikdy neměla nehodu. Přesto jako by mé podvědomí očekávalo, že se každým okamžikem může něco stát. Zkoušela jsem odvést svou pozornost jinam, sledovala jsem stavení a stromy, které jsme cestou míjely. Ale moc to nepomáhalo.

Teprve když jsem spatřila naši velkou bránu, začala mě nervozita opouštět. Zhluboka jsem vydechla.

„Jsi v pořádku, broučku?“ zeptala se matka a podívala se na mě ve zpětném zrcátku. Všimla si mé úzkosti?

„Ale ano, mami.“

Na Lejongårdu jako by se zastavil čas. Od Vánoc, kdy jsem tu byla naposled, se doma nic nezměnilo. Sníh už sice roztál, ale vzduch byl stále ještě lezavě studený. Připadalo mi, že kamenné lví hlavy na stěnách panského domu mě vítají mohutným zařváním. Babička mi vyprávěla o Sture a Brorovi, dvou lvech, o nichž si se svým bratrem vymýšlela příběhy. Například si představovali, že během slavnosti slunovratu si lvi prohlížejí návštěvníky a vtipně je komentují. Co by asi řekli tomu, že se mi zhroutil celý svět?

Se sádrou na chození jsem se už docela dobře naučila zacházet a také dlaha na ruce byla mnohem příjemnější než sádrový obal, pod kterým kůže často strašně svědila. Lékaři mi slíbili, že i dlahu už budu moct brzy odložit.

„Nechceš pomoct?“ zeptala se matka ustaraně.

„Ne, zvládnu to.“

Vystoupat po venkovních schodech k domovním dveřím o berlích a s nohou v sádře byl opravdu namáhavý úkol, ale musela jsem se o to pokusit. Chtěla jsem pocítit tu námahu, vnímat bolest.

Ale už po pár schodech mi došly síly. Zastavila jsem se, zoufale lapala po vzduchu, což nebylo moc příjemné, protože zlomená žebra stále píchala. Obrátila jsem se k matce. „Snad bys mi přece jen mohla pomoct.“

Matka, která sledovala můj výstup se starostlivým výrazem, rychle přikývla a podepřela mě. S její pomocí jsem se nakonec dostala až nahoru.

„Možná bychom ti měli obstarat kolečkové křeslo. Aby ses mohla líp pohybovat.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, to nebude nutné. A lékař říkal, že musím chodit. A taky zesílit.“

„Dobře,“ souhlasila matka, „jsi statečná.“

„Jen se snažím dostat se do formy, to je všechno,“ opáčila jsem a uvědomila si hořkost svých slov. Na vině nebyl pocit slabosti a bezmoci. Neřekla jsem matce ani slovo o tom, že jsem se chtěla do Stockholmu vydat na vlastní pěst a přitom omdlela. Zřejmě jí to zamlčel i doktor Marold. Byla jsem mu za to vděčná.

V hale nás už očekávala babička. Tentokrát měla vlasy stažené do uzlu, jediný pramínek vlasů se neodvážil uvolnit z pevného sevření vlásenek. Měla na sobě šedou kostkovanou sukni a tmavě modrý svetr, v kterém vypadala velmi mladě. Potěšilo mě, že už odložila černý kostým.

„Solveig, holčičko moje,“ zvolala a šla mi naproti. Vzala mě do náruče, a i když byla o kousek menší než já, cítila jsem zřetelně, že má stále dost sil. „To je skvělé, že jsi doma. Konečně budu moct líp spát.“

„Ale babičko, v nemocnici se mi přece nemohlo nic stát.“

„To je pravda, ale stejně se necítím dobře, když tam leží někdo z rodiny. Jsem radši, když jste všichni zdraví a veselí.“

To jsem chápala. K nemocnici měla naše rodina nejednoznačný vztah. Ačkoli tam zemřel jen jediný z Lejongårdů, babiččin bratr.

„Nezapomínej, že v nemocnici v Kristianstadu se mnozí z nás narodili,“ prohlásila jsem. „Je to tedy spíš místo života než smrti.“

Vlastně ani Sören tam nezemřel. Mohlo se jeho smrti zabránit, kdyby ho neodvezli do Stockholmu? Raději jsem se pokusila vyhnat si tu myšlenku z hlavy.

„Možná by sis teď měla nejdřív trochu odpočinout,“ usoudila babička. „Tvůj pokoj je připravený. Když budeš něco potřebovat, tak zazvoň. Řekla jsem kuchařce, aby nám to hned vyřídila.“

„Díky, babičko,“ usmála jsem se a políbila ji na tvář.

Vzpomněla jsem si znovu na staré časy, kdy na zazvonění okamžitě přiběhla služebná a splnila člověku jakékoli přání. Teď už jsme měli jen paní Johannsenovou, kuchařku, a třikrát týdně přicházely tři uklízečky, aby dům udržovaly v čistotě a pořádku. Nejvíc zaměstnanců pracovalo ve stájích, tam bychom se bez nich neobešli. V domě jsme se snažili co nejvíc zvládnout sami. Od doby, kdy matka koupila do prádelny pračku, staraly jsme se o prádlo a oblečení samy nebo jsme ho vozily do čistírny ve městě. Vlastně jsme vedly normální domácnost, jen s tím rozdílem, že měla spoustu pokojů.

Matka mě doprovodila po schodech nahoru. V domech, jako byl ten náš, bohužel chyběly výtahy. Výstup o berlích nebyl jednoduchý, ale jinou možnost jsem neměla. V přízemí se nacházel salon, jídelna, obrovský taneční sál, který jsme už téměř nepoužívali, kuřárna, další přijímací místnost a vzadu šatny. I kdyby matka chtěla, tak by mi dole těžko mohla zřídit pokoj, který bych přechodně obývala. Naštěstí byl můj pokoj hned v prvním patře.

Když jsem se konečně vyhrabala nahoru, musela jsem se ze všeho nejdřív pořádně vydýchat. „Půjde to?“ zeptala se ustaraně matka.

Přikývla jsem. „Žádný strach, já už to zvládnu. Když to teď budu muset absolvovat každý den, budu ve formě raz dva.“

Matka na to chtěla něco říct, ale zdola se ozvalo: „Mathildo, měla bys chvilku?“

„Běž už,“ vyzvala jsem ji, „zbytek cesty už dojdu sama.“

„Víš to jistě?“

„Mami, prosím, už jsem skoro fit.“

Matka trochu nejistě přikývla. „No dobře. Přijdu se na tebe podívat, hned jak to vyřídím.“

Neochotně se otočila a já vykročila dál. Nepohybovala jsem se právě elegantně, ale tady nahoře na mě hleděli pouze mrtví příslušníci naší rodiny z portrétů visících na stěnách.

Byla jsem ráda, že babička matku odvolala. Mohla jsem se tak věnovat svým myšlenkám a nestarat se o to, jak se při tom tvářím.

Popošla jsem značný kus cesty, ale pak jsem se přece jen musela zastavit, protože mi srdce bilo jako splašené a po celém těle mi vystoupil pot. Podívala jsem se na dveře vedle mě. Moc dobře jsem věděla, co se za nimi skrývá.

Místnost byla jednou z mála, které zůstaly ve stejném stavu jako před více než dvaceti lety. Kdysi tam bydlel Ingmar. Původně to byl matčin bratranec, ale později ze zákona její adoptivní bratr. Vztah mé matky k rodině Lejongårdů byl poněkud zamotaný, protože Agneta byla vlastně moje prateta, ale adopcí se stala mojí babičkou. A za takovou jsem ji taky považovala.

Ingmar tu strávil většinu svého dětství a později semestrálních prázdnin. Všechno v pokoji zůstalo stejné jako v roce 1941, kdy dům opustil. Dokonce i štětka na holení stále ležela v misce na okně. O několik dní později se zřítil s letadlem.

Babička tu místnost uchovávala jako muzeum. Člověk sem mohl vstoupit, ale nesměl nic změnit. Ten pokoj byl jako svatyně zemřelého. Když jsem se dozvěděla celý Ingmarův příběh, neměla jsem už potřebu vstupovat dovnitř. Jen babička sem chodívala oplakávat ztraceného syna. V těch chvílích jsem se jí snažila vyhnout, protože zármutek ji provázel jako tíživý stín, kamkoli vstoupila. Většinou pak stejně odešla do svého pokoje a objevila se znovu až večer nebo příštího dne.

Když jsem zase popadla dech, vyrazila jsem na další cestu. Minula jsem ještě jedny dveře zatížené minulostí. Tenhle pokoj ale babička nenavštěvovala.

Ingmar měl bratra Magnuse. Byl jeho dvojče, vzhledem úplná kopie. Zdálo se mi nemožné, aby se dvojčata od sebe povahou lišila jako noc a den. Ve Stockholmu jsem znala moc sympatické dívky dvojčata. V případě Ingmara a Magnuse se ale zdálo, že to přirovnání bylo na místě.

Magnuse jsem viděla jen párkrát v životě. Žil jako spisovatel ve Stockholmu. Byl to velmi tichý zádumčivý muž, který ovšem dokázal občas ošklivě vybuchnout. Agneta ho vydědila, ale to mu nebránilo, aby se tu čas od času neobjevil. Někdy dorazil i se svým synem Finnem, kterého jsem už jako dítě nemohla vystát. Podědil nejen otcovu podobu, ale i povahu. Když se u nás ti dva objevili, tak jen proto, aby znepříjemnili mé matce život. Zaplašila jsem myšlenky na Magnuse a sebrala síly k poslední části cesty do svého pokoje.

Nacházel se až na samém konci chodby. Nevěděla jsem, komu dřív patřil, protože než jsem se narodila, nechali ho rodiče celý zrenovovat. O výmalbu se postarali Norové, kteří sem utekli před fašisty. Použili na stěny váleček, který vytvořil dojem, jako by na jednobarevný sokl padala pestrobarevná kvítka.

Před pár lety se mě matka zeptala, jestli bych pokoj nechtěla raději vytapetovat. V době mého narození byly tapety nedostatkové zboží, ale teď jich bylo všude dost. Mně se ale výmalba líbila, fascinovaly mě ty pečlivě nanášené barevné vrstvy. Váleček musel být přikládán velmi přesně, aby vznikl rovnoměrný vzor.

Ať už se o výzdobu mého pokoje postaral kdokoli, vynaložil na ni všechen svůj um. Škoda že jsem toho muže, který si při útěku z vlasti přibalil do batohu i své nářadí, nikdy nepotkala. Vrátil se tak jako mnoho ostatních válečných uprchlíků do své vlasti. Věděla jsem o něm jen to, že to byl malíř pokojů a že si s sebou vzal válečky, které zdědil po své babičce, pro případ, že by si musel v cizině vybudovat novou existenci. Což naštěstí po válce nebylo třeba.

Pohladila jsem prsty nátěr, který už trochu vybledl, a zavřela za sebou dveře. Tenhle pokoj byl vždycky mým útočištěm, místem, kde jsem si mohla dělat, co mě napadlo. Moji rodiče i babička vždycky zaklepali, když chtěli vejít. Měla jsem pocit, že je to mé království, kde vládnu jen já.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Solvejžin slib (Paní ze Severu 3).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.