Rosamund Luptonová

TŘI HODINY

THREE HOURS

Copyright © 2019 by Rosamund Lupton

All rights reserved.

Translation © Viktorie Košnarová, 2021

ISBN 978-80-249-4461-6

Felicity Bluntové

inspirativní a výjimečné osobnosti, s díky

PRVNÍ ČÁST

A co ty? Kdy započneš tu dlouhou cestu do svého nitra?

Rúmí (1207–1273)

1.

9:16 ráno

Okamžik klidu, kdy se jakoby zastaví čas, je neměřitelný. Pak jej lehký tlak konečku prstu, zvrásněná kůže na chladném kovu, znovu nastartuje a kulka letí rychleji než zvuk.

Roztříští zasklenou skříňku nad ředitelovou hlavou, v níž jsou vystaveny medaile za statečnost, udělené v poslední světové válce chlapcům ze šestého ročníku. Medaile se promění v šrapnel, zasáhnou ředitelovy jemné hnědé vlasy, přerazí stranici jeho brýlí a prorazí kost chránící tu část jeho hlavy, která myslí, miluje, sní a bojí se, jako by kousky kovu proletěly jeho bytostí a smyslem jeho existence. Stále ještě však dokáže myslet, protože to právě on pomyslel na ty chlapce, na šrapnel vytvořený z jejich statečnosti, který zničil jeho představy o vlídnosti světa.

Padá dozadu. Další výstřel, chodba jako tunel plný ozvěny. Chápou se ho čísi ruce a táhnou ho do knihovny.

Hannah s Davidem ho vlečou od zavřených dveří do knihovny a ukládají ho do stabilizované polohy. Všichni šesťáci prošli kurzem první pomoci, ale kde se naučili takové odvaze? Možná že v nich byla celou dobu a on si toho nevšiml?

Zase ty medaile, kolem nichž přešel snad tisíckrát. Snaží se je uklidnit, i když vypadá špatně, a tím si je jistý, že vypadá hrozně – uvnitř je v pořádku, jeho osobnost je nedotčená, třebaže nemůže mluvit. Místo slov z jeho úst vycházejí steny a lapání po dechu, takže se raději nepokouší něco říkat, aby se o něj ještě víc nebáli.

V chabém světle vypadají jeho žáci jako duchové, bledé tváře, lesknoucí se oči a neviditelné tmavé oděvy. Jakmile zazněl červený kód, vypli elektřinu. Viktoriánské dřevěné okenice jsou zavřené a prasklinami v nich dovnitř proniká jen chabé světlo zimního dne.

On, Matthew Marr, ředitel a jediný dospělý na místě, je musí bránit, musí tyto žáky základní školy zachránit, ty v hrnčířské dílně, v divadle, na hodině angličtiny v místnosti o kus dál po chodbě, musí říct učitelům, aby nic neriskovali a udrželi děti v bezpečí. Mysl mu však sklouzává zpátky do vzpomínek. To možná způsobil ten šrapnel, úlomky kostí zformovaly zeď na jedné straně minulosti. Slova z vlastních myšlenek se ho však zmocnila – riziko, bezpečí, záchrana.

Co se to proboha děje?

Pokouší se to pochopit, jeho myšlenky uhánějí zpátky, rychle, příliš rychle, takže hrozí nebezpečí, že přepadnou za hranu jeho mysli, do temnoty. Zastaví se u vzpomínky na porcelánově modré nebe, průčelí Staré školy zářící kvetoucím klematisem, křik pestrobarevného lejska. Poškozená mysl mu říká, že odpovědi se nacházejí tam, v tom dni, ale myšlenky, které ho dovedly až sem, se rozplynuly.

Hannah přikryje horní část těla pana Marra svou prošívanou bundou a David mu dá na nohy kabát. Pak si Hannah svlékne mikinu. Nezaječí. Nezapláče. Ovine mikinu panu Marrovi kolem hlavy a pevně sváže rukávy. Pak se pokusí zastavit krvácení z rány na noze, a když je s tím hotová, znovu zkontroluje průchodnost dýchacích cest.

Žádné další výstřely. Zatím. Strachem se její kůže stává citlivější a ona sama se jakoby scvrkne. Když si svléká tričko, aby z něj udělala obvaz, pohlédne na stěnu knihovny směrem do zahrady. Zabedněná okna jsou příliš malá a příliš vysoko na to, aby se jimi dalo utéct. Druhá stěna, od podlahy ke stropu obložená knihovnami, sousedí s chodbou. Jsou za ní slyšet střelcovy kroky. Chvilku si myslí, že odešel, že došel až na konec chodby k předním dveřím a je pryč, ale to neudělal, vrací se k nim.

Musí mít okované boty. Cvak-cvak, cvak-cvak na odřených dubových prknech a pak pauza. Žádné další zvuky z chodby, žádné jiné kroky, žádné hlasy ani bouchnutí brašny na knihy. Všichni se schovávají, tiší a nehluční. I cvakání se ztišilo. Hannah odhaduje, že došel ke třídě, kde paní Kaleová vyučuje angličtinu. Očekává výstřely. Zazní jen jeho kroky.

David vedle ní vytáčí tři devítky. Třesou se mu prsty, třese se mu celé tělo, a přestože to jsou jen tři číslice, trvá mu to celou věčnost. Hannah se obává, že to číslo bude obsazené, ne kvůli záchrance, ale protože v tu chvíli všichni vytáčejí policii.

Až já budu král… říkává jí táta a ona pokračuje, až já budu královna, bude mít policie, záchranka a hasiči zvláštní linky, ale tátův hlas neslyší, jen Davida, jak říká: „Prosím záchranku,“ jako kdyby si objednával pizzu pod namířenou pistolí. Teď čeká, až se mu ozve dispečer záchranné služby.

Ten útok na číslo 999 začaly děti, nejen přímo, i přes matky doma, v práci, na ranní kávě, na pilatesu, v supermarketu a otce v práci, ale v některých rodinách, třeba v té její ne, a rodiče odpověděli: Volal jsi na policii? Kde jsi? Jsem na cestě. Volám na policii. Hned jsem tam. Mám tě rád.

Nebo variace podobných hovorů, až na to mám tě rád si je jistá, že tohle říkají všichni rodiče, protože to slyšela. Táta to řekl. To byla na hodině angličtiny, kde jsou mobily povolené. V knihovně ne, tam je musí nechávat vypnuté v košíku přede dveřmi. David teď používá ten její.

Pokouší se roztrhat svoje tričko Gap, aby mohla panu Marrovi stáhnout zraněnou nohu, ale bavlna je příliš pevná a ona nemá nůžky. Tohle tričko nosí jen v zimě pod něčím jiným, protože všichni od druhého stupně výš nosí značky Superdry nebo Hollister, ne Gap, a teď tu je před spoustou lidí včetně ředitele jen v podprsence, protože její šatstvo muselo posloužit jako přikrývka a obvazy a necítí žádné rozpaky, jen jí připadá legrační, že jí někdy záleželo na něčem tak pitomém, jako je nápis na tričku. Nakonec mu ováže ránu celým tričkem.

Cvak-Cvak, cvak-cvak z chodby. Na dveřích není zámek. Hannah se přidá k Edovi, který vytahuje knihy z knihovny nejblíž u dveří, BELETRIE W–Z, a skládá je před dveře.

Proč pořád přechází po chodbě?

Snaží se ty kroky neposlouchat a místo toho čte tituly knížek, z nichž staví barikádu u dveří. Barva nachu od Alice Walkerové, Trainspotting odIrvina Welshe – cvak-cvak – Stroj času od H.G. Wellse, K majáku od Virginie Woolfové, Shrapnellova akademie od Fay Weldonové, Zlodějka knih od Markuse Zusaka. Představuje si, jak knihami prolétají kulky a nechávají za sebou červené cákance, zničí stroj času, roztříští lampu na majáku a na všechno padne tma.

Vrátí se k panu Marrovi, zatímco Ed dál přidává knihy na velkou hromadu u dveří. Když si vedle ředitel klekne, pan Marr mrkne a podívá se na ni. Než ho postřelili, pan Marr jí řekl, že láska je nejmocnější síla na světě, na ní jediné opravdu záleží, to se jí vybaví, když strká dlaň pod obvaz ze svého trička na jeho noze.

Jenže v hlavě se jí usadí slovo výstřel, kruté a krvavé, z něhož se jí zvedá žaludek. To slovo nikdo nevyslovil ani nenapsal, takže ho nemůže přikrýt rukou a vykřičet a ona si láme hlavu nad tím, co je to za výraz, když ho neslyší ani nevidí. Domnívá se, že vědomí tvoří tichá, neviditelná slova, vytvářející neviditelné věty a odstavce, nepsaná, nevyřčená kniha, která nás dělá takovými, jací jsme. Pan Marr zavírá oči. „Musíte zůstat vzhůru, pane Marre, prosím, musíte zůstat vzhůru.“ Bojí se, že když ztratí vědomí, jeho tichá, neviditelná kniha skončí.

Kroky za stěnou knihovny znějí silněji a blíží se k nim. Pokouší se zůstat klidná. Táta o ní říká, že je vynalézavá a statečná. George ze Správné pětky. Jo z  Malých žen. Nikdy ne hezká holka, obzvlášť ne hezká dospívající dívka, takže si vypěstovala pevný charakter. Rafi říká, že je ya amar, jako měsíc, ale Hannah mu nevěří.

Ed se přesunul k BELERII S–V, snaží se zůstat mimo linii výstřelu, pokud bude útočník střílet, takže hází knihy na hromadu ze strany. Na podlaze je spousta knih, ty poslední kloužou z povrchu k základně.

Kroky se zastavují před jejich dveřmi. Hannah zadrží dech, slyší své srdce bušit do ticha. Pak kroky pokračují dál.

* * *

Daphne Epelsteinerová, pětapadesátiletá učitelka dramatické výchovy, školní divadlo milovala od chvíle, kdy ho před pěti lety postavili, pro jeho krásnou praktičnost a estetickou citlivost. Budovu navrhli tak, aby vypadala jako přirozená součást lesa, který ji obklopuje, a tvoří ji dvě spojené cedrová krychle. V té větší se nachází obstojně prostorné jeviště, hlediště a foyer, v menší jsou zkušebny, šatny a dvě rekvizitárny.

Nyní to divadlo miluje, protože je bezpečné. Nejsou tu žádná okna, jimiž by mohli ti darebáci střílet. Stěny jsou cedrovým dřevem jen obložené, pod ním je malta a beton, protipožární obklady a izolace. Nouzové východy v zadní stěně vedou rovnou do lesa, ale protože se ředitel obával, že by se tudy mohli dostat dovnitř vandalové a zloději, jsou tyto dveře mimořádně silné a pevné. (Díkybohu za vandaly a zloděje a protipožární opatření a ředitele.)

Studenti se schovávají pod sedadly v hledišti, pár i pod jevištěm. Slyší, jak si povídají, ale neokřikne je. Zatím. Dokud nedá signál, nemusejí mlčet.

Pět žáků se ukryje pod barikádou, která tu zůstala po loňském představení Bídníků, protože nikdo neví, co si s ní počít, a Daphne se nedokáže přinutit, aby ji vyhodila. Zepředu vypadá celistvě, ale uvnitř je jen dutina tvořená hrubě nařezaným dřevem s nepořádně zatlučenými hřebíky, o něž se škrábou. Musí tam dýchat v prachu a skvrnách od barvy. Dvanáct dalších skrývá divadelní les, stromky pokáceli minulý týden v okolí a jsou nastavěné v zákulisí po čtyřech za sebou.

Asi tak před půlhodinou stříleli na policejní auto poblíž vrátnice, myslí si, že pálili z lesa. Pak, asi před třemi minutami zazněly dva výstřely ze Staré školy. Takže musí být dva, možná víc.

Se Starou školou jsou spojeni chodbou, která ústí ve foyer. Tyto dveře nechala otevřené a cítí to jako chlad v zádech, jako zranitelnost. Co jiného však má dělat? Divadlo je nejbezpečnější místo v celé škole, prakticky nenapadnutelné, jako obrovský úkryt. Napřed se sem, do bezpečí, musí dostat žáci a učitelé ze Staré školy, pak teprve může zamknout dveře. Tím, že je nechává otevřené, však může ohrozit studenty tady v divadle, a proto je musí co nejlépe schovat, dokud se k nim nepřipojí všichni ze Staré školy – nebo dokud nebude jasné, že to nepůjde – a pak teprve ty dveře zamkne.

Něco se klidně může zvrtnout. To pomyšlení ji pronásleduje, bodá ji v hrudi. Co když ke dveřím nedoběhne včas? Mohli by ji zastřelit, je to dost pravděpodobné. Je si jistá, že ty dveře jsou, stejně jako ty vzadu, neproniknutelné, jakmile jsou zamčené a závory na nich zavřené, jsou to bezpečnostní dveře, ale sotva budou neprůstřelné. Ona jen doufá, že ji střelí až poté, co je zamkne.

Její mladší kolegyně Sally-Anne s kaštanovými kudrlinkami a růžovými tvářičkami, hlídkuje ve foyer a dá jí přes WhatsApp vědět ve chvíli, kdy se jejich kolegové a studenti – nebo střelci – objeví. Mobilní signál je sice v divadle nejistý, ale je tu wifi.

„Na barikádě všichni v pořádku?“ zeptá se studentů pod rekvizitou z  Bídníků. Napadne ji, že její hlas zní nepřirozeně vesele, jako ve vánoční pantomimě. Ozve se několik statečných ano ano. Na okamžik si vybaví tu barikádu vloni jako triumf produkce, Enjolras třímající rudou vlajku, odvážně idealističtí a dojemně naivní studenti na barikádě. Zasáhlo vás to u srdce, protože ty role hráli skuteční dospívající studenti. A ne dospělí, jako na představeních ve West Endu.

„Vedete si náramně,“ pochválí je.

Postrádá čtyři studenty: Doma Streetera, Jamieho Altona, Rafiho Bukhariho a Tobiase Ferna. Nejméně se obává o netečného Doma, který jí v 8:20 poslal textovku, že se zdržel, patrně pod zatuchlou peřinou. Představuje si ho, jak líně šlape na kole po silnici, v zatáčce ke škole narazí na policejní auta a dál ho nepustí.

Jamie Alton tu byl už ráno, ale v 8:15 šel vyzvednout kotel pro čarodějnice do dílny v Nové škole, což znamená, že je v bezpečí, určitě je v bezpečí, protože Nová škola je hned u silnice a evakuovat se dá levou zadní, takže kvůli Jamiemu nemusí panikařit.

Rafi Bukhari se celé dopoledne neobjevil, ani neposlal textovku. Měla pro Rafiho velkou slabost, jako skoro všichni, kvůli tomu, čím vším si prošel, i kvůli jeho úsměvu a pronikavé inteligenci. Ty jeho vlahé tmavé oči, jako gazelí. Neobyčejně laskavý a krásný hoch. Ale on přežil bouři na moři ve člunu, pašeráky lidí, přežil Asada a Daesh a ruské bombardéry, on proboha ze všech dětí i dospělých nejlépe ví, jak se o sebe postarat.

Ale co Tobias Fern? Obavy o Tobiase jsou silné a neovladatelné jako kroutící se batole, které se odmítá dát uspat. Diametrálně odlišný pocit od vysokého, štíhlého, samostatného Tobiase, který nesnáší cizí dotek. Tobias někdy ztratí povědomí o tom, kde by měl být, a už ho párkrát našli, jak bloudí po kampusu s protihlukovými sluchátky na uších. Včera však byl bledý, a ona mu doporučila, aby se v noci dobře vyspal, takže ho snad matka dnes nechala doma a její vzkaz se k ní vším tím zmatkem nedostal.

Žádné zprávy na WhatsAppu od Sally-Anne ve foyer.

Jde do zákulisí zkontrolovat žáky schovávající se za lesem. Některé stromky jsou ovinuté zelenými šlahouny, takže poskytují dobrý úkryt, ale těm, kteří se schovali za opadanými bezlistými kmeny, vykukují šaty a bledé obličeje.

„Birnamský lese! Potřebujete nalíčit. Našminkujte si obličeje, prosím.“

Lesík se rozpadá, stromky jsou odkládány na podlahu.

Podává jim skříňky s líčidlem. „Pomažte jeden druhému tváře hnědou a zelenou.“

Spěšně se neohrabanými prsty navzájem potírají. Joanna začíná líčit kamarádku Caitlin a čistotně používá štětec. Daphne uvažuje o tom, že Joanně řekne, aby to tam jen tak naplácala, tohle není ukázkové líčení při zkoušce z dramatické výchovy, ale napadne ji, že se tak Joanna vyrovnává se situací, a tak ji nechá být.

„Tady jste v bezpečí,“ říkám všem. „Nejsou tu žádná okna a dveře jsou mimořádně pevné. Nemohou se na nás dostat.“

„Ale dveře do chodby jste nezamkla, že?“ zeptá se Luisa. Její bratr dvojče, Frank, je v knihovně ve Staré škole.

Ne,“ odpoví Daphne. „Nezamkla jsem je. Dobře, až se nalíčíte, oblečte si kostýmy.“

Jejich kostýmy z  Macbetha jsou hnědé tuniky z pytloviny, a ty se používají skoro v každé produkci v různých obměnách. V  Macbethovi jsou v pase převázané provazem. Splynou se stromy daleko lépe než barevné mikiny a trička.

„Budeme zkoušet?“ zajímá se Joanna.

Pane na nebi, tahle Joanna snad vůbec není z téhle planety!

„Možná později,“ řekne jí.

„Jsou Anna a Mladý Fry v bezpečí?“ zeptá se Josh. „Slyšela jste o nich něco?“

Sedmiletá Anna a Davy, známý pod přezdívkou Mladý Fry, hrají Macduffovy děti, ale tady se měli objevit až před svým výstupem, asi za hodinu.

„Dneska ráno mají hodinu umění v Nové škole,“ odpoví. „Takže je evakuovali.“

„Jste si jistá, Daphne?“ ptá se Josh dál.

„Ano, Nová škola se evakuuje snadno.“

Všichni jí říkají Daphne, a začali s tím už dávno, protože její příjmení je dlouhé a složité, takže ji oslovovali napřed „slečno Daphne“, a když byli starší, slečnu vypustili, ale propánajána, co na tom záleží, jak ji oslovují? Ale ono na tom záleží. Znamená to, že jí důvěřují.

„A co ostatní z nižšího stupně?“ ptá se Antonella.

„Existuje plán pro mimořádné události,“ vymýšlí si Daphne. Jak by mohl záchranný plán pomoci všem, kdo se nacházejí v budově nižších ročníků, která stojí na konci cesty, míle daleko od silnice a pomoci? Pokusila se zavolat kolegům, kteří tam byli, ale nikdo to nezvedl. Musí se soustředit na žáky, co jsou tady, protože jedině těm snad dokáže pomoct.

Kluci i holky se převlékají v jedné místnosti, to se normálně neděje. Několika z nich to očividně není příjemné, a to ji povzbudí, protože je jasné, že se nemohou moc bát, když se dokážou stydět, i když puberťáci si uvědomují své tělo v jakékoli situaci.

„Hned jak se převléknete, chci vás vidět zpátky za těmi stromy. Staňte se Birnamským lesem! Ztotožněte se se svou rolí!“

Pár úsměvů. Statečné děti.

Pomůže posledním několika zamaskovat obličeje, protože to třesoucí se ruce jejich partnerů nezvládly.

„Už to nebude dlouho trvat a dorazí policie,“ řekne jim. Policie jim přece už brzo pomůže. „Jsem jen přehnaně opatrná, to je ta moje obsedantně-kompulzivní porucha.“

Schová je za řadu stromků a přejde do rekvizitárny. Ta první je zamčená a klíč od ní má Jamie Alton, ale ta druhá, větší, je odemčená a plná dalších stromků. Odvleče je do zákulisí. Kůra jí odírá dlaně a jsou těžké. Vloni, když je to vyplavilo, jí Philip říkal policajtko a ona se teď podle toho chová, protože neví, jakou jinou roli by měla hrát, aby pomohla dětem.

Jsou za těmi stromky překvapivě dobře ukryté. Může se snadno stát, že pokud její plán nevyjde a střelec se dostane dovnitř a zběžně se tím směrem podívá, nevšimne si jich. Je to dost dobře možné.

Přejde z hlediště do foyer. Dnes večer tu mají u dveří do hlediště stát dva studenti a rozdávat programy rodičům a učitelskému sboru.

Ve foyer je také bar a bezpečnostní dveře do zasklené chodby, která spojuje divadlo se Starou školou, abyste cestou do divadla nepromokli. To ji dráždí – copak jste nikdy neslyšeli o deštníku? –, ale teď ta chodba znamená únik do bezpečí.

Doufala, že uvidí, jak tudy utíkají děti a učitelé pod ochranu divadla, ale chodba je prázdná a padá na ni sníh. Na druhém konci neprosvítá žádné světlo, dveře tam jsou zavřené a škola tone ve tmě.

U otevřených dveří drží stráž jen Sally-Anne s nastřelovací pistolí v ruce. Daphne pochybuje, že by střelec Sally-Anne dovolil, aby se k němu přiblížila natolik, že by do něj mohla vypálit hřebík, ale obdivuje její kuráž. Panebože, ona používá výrazy své babičky z války, ta postava, kterou teď hraje, má vlastní slovník. I když má dojem, že to je vlastně její skutečné já a že to, čím byla předtím, byla jen zkouška.

„Něco nového?“ zeptá se Sally-Anne.

„Ne. Jak si vedou naše děti?“

Daphne napadne, jestli ten důraz, s jakým Sally- Anne vyslovila slovo „naše“, nenaznačuje, jakou má Daphne zodpovědnost a že nejbezpečnější by bylo zamknout ty dveře, a zablokovat tak únikovou cestu ze Staré školy. Sally-Anne možná nedrží tu nastřelovací pistoli, protože je statečná, nýbrž proto, aby se chránila jedinou dostupnou zbraní. Se Sally-Anne sice pracuje už čtyři roky, ale člověka, včetně sebe sama, poznáš, až když zmizí rutina. Sladká malá Sally-Anne může být kýmkoli. Kolegové, s nimiž léta pracuje, přátelé, ti všichni si mohou najednou navzájem připadat jako cizinci.

„Myslíš, že je divadlo opravdu tak bezpečné?“ zeptá se Sally-Anne.

Protože jestliže divadlo „tak bezpečné“ není, nemůže poskytnout dostatečné útočiště ostatním učitelům a žákům, a tak mohou bez provinilého pocitu dveře do chodby zamknout.

„Ano, myslím,“ odpoví.

„Dobrá,“ řekne Sally-Anne. „V tom případě budeme čekat tak dlouho, jak bude nutné.“

„Birnamský les je nalíčený. Chtěla jsem, aby na sebe jen něco naplácali, ale Joanna nalíčila Caitlin jako lesní vílu.“

Sally-Anne se skoro rozesměje.

„Myslíš, že je ta nastřelovací pistole k něčemu?“ zajímá se Daphne.

„Musíme doufat. Mohla by je zpomalit. Kdybychom rozsvítili všechna světla, střelce to na chvíli oslepí a poskytne nám to pár drahocenných minut.“

Daphne se líbí symbolika oslepení světlem a cítí se nepříjemně, protože Sally-Anne předtím křivdila.

2.

9:20 ráno

Beth Altonová řídí svou Toyotu Prius jako pekelného netopýra, mami, po venkovské cestě, smýká se po ledu a zase vůz vyrovnává. Škola je uzavřená. Dozvěděla se to z textovky od rodičovského sdružení, ne od Jamieho. Jednou rukou si tiskne mobil k uchu, druhou svírá volant. Jamie to pořád nebere; zvedni to, zvedni to, zvedni to.

Takhle bys mě nenechala řídit, mami. Ani na polní cestě.

Ty se to teprve učíš.

Tátovi se nebude líbit, když to zase odřeš.

Já vím.

Říkala jsi, že to udělal někdo na parkovišti u Waitrose.

Tak to bylo.

Jamieho smích.

To všechno jen v její hlavě.

Její telefonát spadl do hlasové schránky. „Ahoj, tady Jamie. Nechte mi zprávu.“

„Jamie, miláčku, to je zase máma. Jsi v pořádku? Prosím, zavolej mi.“

Proč mi nevolá?

Mobil zazvoní, závan naděje, ale je to její manžel. Mike, ukáže se na displeji.

„Něco nového?“ ptá se Mike.

„Ne.“

„Víš, jak na tom je s voláním,“ říká Mike.

„Ale dějou se takové věci, určitě by nám zavolal.“

„Chtěl jsem říct, že si ho nejspíš zapomněl dobít. Nebo ho někde nechal. Dneska ráno mají tu generálku, že?“

Co na tom záleží?

„Bude v divadle,“ uklidňuje ji Mike. „Nejbezpečnější místo v celé škole. Jako bunkr.“

„Ano,“ odpoví. „Tam asi je.“

Díkybohu za Zaca, a dokonce i za Victora, které sice ona moc nemusí, ale teď jim odpouští, protože Victor a Zac stojí za tím, že je Jamie v divadle. Tihle kamarádi ho přemluvili, aby se podílel na uvedení Macbetha, jinak – nechce na to ani pomyslet. Nejbezpečnější místo ve škole.

„Půjdu na vlak, asi za hodinu budu na nádraží, ale ten sníh všechno zpomaluje.“

Mike je v Bathu na nějaké konferenci.

„Dobrá.“

Zavěsí. Žádný zmeškaný hovor ani zpráva od Jamieho. On ale bude v divadle v bezpečí. Zac je tam taky, všichni jsou pohromadě.

Jde jen o kulisy, mami. Nemusím dělat žádný konkurz nebo něco takového.

Kulisy jsou opravdu důležité. A Zac se taky stará o techniku?

Jo, o světla. Victor hraje Macbetha.

Kulisy jsou stejně důležité.

Jako hlavní role? To myslíš vážně, mami?

Pro mě ano.

Máš srce měkké jako ptáček.

To je z toho televizního seriálu?

A já jí chtěl zalichotit.

Vyhledá v mobilu Zacovo číslo a přestane sledovat cestu, takže sjede na zasněžený okraj příkopu. Stiskne vytáčení, dvě kola jsou v příkopě a auto se naklání. Telefon vyzvání a ona vzpomíná na Jamieho první den. Nastoupil do desátého ročníku. Předchozí tři roky ho ve staré kruté škole šikanovali – nebyl tak sportovně založený jako jeho starší bratr a nebyl ani tak houževnatý. Žáci školy Cliff Heights v těch svých ošumělých šatech vypadali tak uvolněně, tak sebevědomě, s pažemi ledabyle přehozenými přes ramena kamarádů. Jamie stál zpříma a rovně jako kolík, jako kdyby na sobě stále ještě měl blejzr a čapku. Pak se skamarádil s dvěma kluky, Victorem, starším než Jamie, ale taky nováčkem, a stejně starým Zacem, srdečným dobráckým chlapcem, který je na škole od začátku. Ten hodil Jamiemu paži přes rameno a řekl: „Jamestere!“ a Jamie se zatvářil překvapeně a potěšeně. Zac ho v textovkách oslovuje „J-Me“ a Jamiemu se to líbí a používá to na Twitteru, Snapchatu a Instagramu. Jamie nikdy nebyl tak otevřený a důvěřivý jako Zac, krutost, s níž se setkal na minulé škole, v něm zanechala pocit zranitelnosti.

Tentokrát spadne do Zacovy hlasové schránky.

„Zacu, tady Beth, Jamieho máma. Jsi s Jamiem? Je v pořádku? Mohl bys mu říct, aby mi zavolal?“

Zavěsí, vyrovná auto a strhne ho pátky na cestu. Nepomyslela na to, aby se Zaca zeptala, jestli je v pořádku i on.

Zaca už dlouho neviděla, celou věčnost, protože Jamie se s ním mimo školu nevídal, tedy alespoň ne u nich doma. Včera jí to začalo dělat starosti.

Stále je dost daleko od školy, ale cestu blokují policejní auta, takže školu nemůžete vidět a nemůžete vidět ani svoje dítě, jak k vám běží po příjezdové cestě – protože takhle se to odvíjí ve vaší fantazii, že k vám přiběhne a vy tam budete, a to bude konec té ošklivé záležitosti.

Auta ostatních rodičů stojí halabala u cesty. Nikdo nemá kabát, jeden otec na sobě má pyžamo, všichni naskákali do aut a ujížděli ke škole. Beth spěchá k policistům obklopeným houfem rodičů. Jeden muž na ně křičí: „Proč nejste ve škole? Proč něco neděláte?“ Když se prodírá kupředu, slyší další hlasy:

„Přijíždí ozbrojené policejní jednotky.“

„Ve Staré škole se střílelo.“

„Je nějaké dítě zraněné?“

„Před pár minutami.“

„Je někdo zraněný?“

„Já myslel, že je v lese, u vrátnice.“

„Musí jich být víc.“

„Je na chodbě.“

Beth je štíhlá a má ani ne metr šedesát, není to žádný rváč, ale s vytrčenými lokty se protlačí dopředu před policejního důstojníka. „Musím se ostat do školy. Je tam můj syn.“ Má právo přístupu, protože kdo by jí ho chtěl upřít? Policejní důstojník se na ni podívá, jako kdyby mu každý přítomný říkal to samé.

„Žádáme příbuzné, aby se odebrali do Střediska volného času Pines, v Mineheadu. Víte, jak se tam dostanete?“

Jak by však mohla Jamieho opustit?

„Policista ve středisku poskytne rodičům nejnovější informace.“

Nechce se jí opustit to místo, ale zároveň strašně touží slyšet, že je Jamie v bezpečí. Vrací se k autu, stejně jako ostatní rodiče, a nohy jí kloužou na zledovatělé cestě.

Nevšimla si, že sněží, že má zasněžené vlasy a ramena, ale když odjíždí, sníh roztaje a stéká jí za límec, dolů z prakticky ostříhaných vlasů jí kape na ruce a ona má pocit, že syna opouští.

Stromy, cesta i keře jsou pokryté sněhem a známá krajina je k nepoznání.

Zabzučí textovka od Zaca:

Ahoj Beth, J-me, šel do dílny pro kotel.

Není v bezpečí v divadle se svými přáteli. Není v bezpečí.

* * *

Mezitím se v knihovně ve výklenku nejdále od dveří Frank krčí pod viktoriánským stolem přišroubovaným k podlaze, jednou rukou si tiskne mobil k levému uchu a hovoří s mámou. Má u sebe mobil i laptop, přestože jsou v knihovně zakázané, protože se od svých přístrojů nerad vzdaluje. Druhou ruku si tiskne k pravému uchu, aby neslyšel ty kroky. Působí na něj dusivě, jako kdyby mu čísi ruce svíraly krk. Jeho dvojče, Luisa, je v divadle, v bezpečí.

Připadá si jako zrádce a zbabělec, a tak předstírá, že má vybitou baterii, a ukončí hovor, protože v určité chvíli přestala matka utěšovat jeho a místo toho on utěšoval ji a už to dál nedokázal. Podá telefon Esme, která se krčí vedle něj.

Je jich tu třináct a na začátku to byla vlastně legrace, i když trochu divná, úplný Červený kód! Všechno zavřít! jako v nějakém seriálu na Netflixu, ale teď, když pana Marra postřelili, a ty kroky přecházejí po chodbě, se cítí malý a vyděšený a choulí se do sebe.

Podívá se nahoru na okna s okenicemi, příliš úzká, aby se jimi dalo prolézt, a příliš vysoko. I kdyby se jimi dalo prolézt, k ničemu by to nebylo. Od vrátnice bylo nedávno slyšet výstřely – tenkrát, kdy jim to všechno ještě připadalo dramatické a vzrušující a vůbec ne děsivé, tenkrát, kdy to všechno začalo –, takže tam venku je další střelec, možná ne jeden, a na trávníku není kde se krýt. Frank si představí běžící jeleny a střelce, který je kosí, a přikrčí se, aby byl ještě menší, jako by mu to mohlo pomoct.

Hannah je s Edem a Davidem, ošetřuje pana Marra, mluví s lidmi ze záchranky a vrší knihy přede dveřmi. Frank sám sebe nenávidí za to, že není tak statečný, aby jim pomáhal. Jsem nerd, říká si, počítačový nerd, co byste ode mě čekali? Strašně se na sebe zlobí. Hannah je potřísněná krví, má na sobě jen podprsenku a on nikoho tak úchvatného v životě neviděl. V sedmém ročníku se do ní zabouchl, bylo to delikátní, jemné a tajné vzplanutí. Ostatní kluci by to nechápali, nemysleli si o ní, že je hezká. Jen Rafi ano, Rafi ji pokládá za rozkošnou. Šťastný Rafi.

Hannah zkontroluje panu Marrovi zranění na hlavě. Rána už tolik nekrvácí, ale on je bledší.

Kroky skoro na minutu utichly. Stojí na chodbě. Na co čeká?

David říká do jejího telefonu „ale jak brzo?“ a „on potřebuje pomoct okamžitě“, jako kdyby jim nevěřil, že sem pošlou ambulanci co nejdřív.

Už má skoro vybitou baterii a po celou dobu, co David mluví s lidmi na 999, naděje na to, že si promluví s tátou a Rafim, mizí v dáli. Působí to jako „poslední tanec na Titaniku“, ale toto obyčejné školní ráno je skutečné. Na tátu jen zavolala ahoj na schodech, nedala mu pusu, dokonce ho ani neviděla.

Ten na chodbě se dal znovu do pohybu, blíží se, cvak-cvak, cvak-cvak. Proč si neobul tenisky a není neslyšitelný? Ona by dala přednost neslyšitelnosti před tímhle smrtonosným tinitem. Musel si ty boty s okovanými podpatky koupit schválně. Musel vědět, co to bude s lidmi dělat.

Kretén.

David jí vrací telefon. „Promiň,“ omlouvá se, protože je úplně vybitý. „Neřekli mi, kdy se sem ta ambulance dostane.“

Vzadu v knihovně si podávají mobil a možná by jim ho měli vzít. Ale ta záchranka sem určitě přijede co nejdřív. Snad ji nebudou muset hledat, když je jejich ředitel postřelený. A lidi si taky opravdu musí promluvit se svými rodiči.

Nevšimne si, že se přiblížil Frank, dokud se vedle nich nepřikrčí. Má u sebe laptop. Nikdy si nepomyslela, že by mohl porušit pravidla.

„Možná bude něco ve zprávách. Mohli bychom se dozvědět, co se to děje,“ říká. „O tom, že se blíží pomoc.“

„Výborně!“ pochválí ho.

Frankovy prsty ťapkají po klávesnici, jakmile se k ní přiblíží, je z něj jiný člověk. Musí mít v počítači 4G připojení, wifi v knihovně nefunguje. Je to součást snahy pana Mara přimět je v knihovně číst knihy.

Najde BBC zprávy 24 a ztlumí zvuk, jako by na ně ten střelec na chodbě mohl zapomenout, když budou tiše. Hannah na monitoru vidí, že se jejich školy týkají všechny zprávy. Dokonce i ty běžící v pásku úplně dole, kde se normálně uvádějí jiné zprávy, jsou o nich.

… střelba na školních pozemcích… ve škole je pravděpodobně přítomno 47 žáků druhého stupně a 7 členů učitelského sboru… o 140 žácích prvního stupně a jejich učitelích není nic známo… nepotvrzené zprávy o výbuchu v 8:20 dnes ráno… policie neposkytuje další informace…

„Ale první stupeň je v pořádku, že?“ zeptá se Ed.

„Jsou míli od silnice,“ odpoví Frank. „A obklopeni lesem, takže o nich ti střelci nejspíš ani nevědí.“

Frank připadá Hannah nezvykle odvážný, jak tu klečí vedle ní a pana Marra.

„Něco o záchranářích?“ zeptá se David. „O ambulanci?“

„Ne,“ odpoví Frank. Určitě vidí moje zklamání, napadne Hannah. „Ale to jsem předtím nedomyslel, policie to přece nehodlá zveřejnit, že? Udrží to v tajnosti.“

„A co ten muž na naší chodbě?“ nadhodí Ed.

„Zatím nic. Ale to bude to samé, nic neřeknou.“

Na monitoru se objeví letecký snímek jejich školy.

„Musí mít dron s kamerou,“ říká Ed. „Možná nějaký místní novinář. Nebo jim ho někdo poslal.“

Vidět školu shora, přikrytou sněhem, je divné, a ještě divnější je vědět, že jste uvnitř té fotografie. Fotografie školy je opatřená šipkami a titulky. Dole, poblíž silnice, je NOVÁ ŠKOLA, největší ze všech budov. Šťastní lidé v Nové škole mají únikovou cestu. Kousek výš, půl míle dál od silnice a únikové cesty lesem, je STARÁ ŠKOLA, kde jsou oni. A ještě kousek dál od Staré školy je stavba označená jak DIVADLO. A ještě dál, hluboko v lese je HRNČÍŘSKÁ DÍLNA. Úplně nahoře, skoro u moře, na míli od silnice stojí PRVNÍ STUPEŇ. Červeně tečkovaná linie označuje cestu, která všechny budovy spojuje.

Hannah doufá, že se ti střelci, kteří nevědí, kde je první stupeň, nedívají na televizi, ale je to obecně známé, otiskli to dokonce i ve školních prospektech. Doufejme, že si neudělali předběžný průzkum. Doufejme, že jen na poslední chvíli popadli pistoli. A stejně tak bez dlouhého uvažování vypadnou.

Dole na pásku běží telefonní číslo, na něž je možné zavolat dostupné informace. Hannah přepokládá, že ho tam dali, aby udrželo zprávy v chodu, čerstvé a zajímavé. Protože Frank má pravdu, policie jim nic neřekne.

Pevně svírá mobil, přestože je vybitý, jako by ji stále spojoval s tátou a Rafim. Ví, že je to směšné, ale stisk nepovolí.

Frank prohledává nové kanály, ve všech se hovoří o jejich škole, ne jako v normálních zprávách přehledně a uspořádaně, ale jako by to spěšně látali dohromady. Na jedné stanici poznává reportéra, který hovoří do kamery, jakoby přímo k ní.

„Mohl by to být útok teroristů?“ ptá se. „Nyní se obrátím na našeho odborníka na terorismus, Davida Delaneye.“

Podívá se k dennímu světlu. Tlumí je sníh, který padá.

* * *

V divadle dostanou Daphne a Sally-Anne na WhatsAppu zprávu od Neila Forbrighta, zástupce ředitele, který je sám v ředitelně Staré školy.

Nemůžeme se k vám dostat. Musíte zamknout dveře.

„Co si myslíš?“ ptá se Sally-Anne.

Daphne si myslí, že je jejich mladý zástupce ředitele úžasně statečný.

„Musíme ho poslechnout.“

Zavře bezpečnostní dveře do zasklené chodby, zamkne je a zasune závory. Každý, kdo dřív Neila Forbrighta kritizoval, ho teď bude muset obdivovat, navzdory jeho hnusnému otci, jehož by Daphne s chutí uškrtila. Daphne si však Neilovy odvahy byla vědoma celý minulý rok, učit v depresi je neskutečně těžké a on to dokázal celé měsíce. Nebyla to stejná statečnost jako teď, kdy se Neil nejen sám odřízl od bezpečí, ale vzal na sebe břímě rozhodnutí, čímž jí ulehčil. Ty dveře však zamkly její ruce a zasunuly závory, a ona si proto připadala jako zrádce.

Neil si k nim často zajde na těstoviny a kus řeči a s ostatními členy učitelského sboru, uvězněnými ve Staré škole, se také přátelí. A ti teenageři. Dobrý Bože. Hodně z nich zná už jako děti z prvního stupně. A teď jim zamkla dveře a nechala je tam se střelcem.

Neil se nezmínil o tom, že by byl někdo raněn a on by jim to řekl. Rychle mu posílá zprávu na WhatsAppu.

„Počkám tady u dveří,“ rozhodne se Sally-Anne. „Pro případ, že by se něco změnilo. Že by se k nám přece jen dostali.“

„Dobrý nápad,“ odpoví Daphne, protože chce věřit, že se něco změní, ale obává se, že pokud k tomu dojde, bude to k horšímu.

Obavy však nikomu ve Staré škole nepomůžou, Daphne. Jsou k ničemu. Musíš se s tím srovnat a co nejlépe se postarat o děti v divadle, dokud tahle hrozná záležitost neskončí, zasunout v hlavě až dozadu ten strašný strach o lidi ve Staré škole i tu tak nevhodně do popředí se tlačící novou lásku ke svému manželovi. Právě teď, což je slovní spojení, které nikdy předtím nepoužila – a lidé, kteří ho používají, jí jsou podezřelí –, právě teď musí udržet všechny v klidu a něčím je zaměstnat. Dneska ráno přišli do školy v domnění, že je čeká generálka Macbetha, takže bude generálka.

Zatleská a přinutí se promluvit hlasitě a rázně.

„Řekněte rodičům, že jste tady v divadle v bezpečí, pokud jste to ještě neudělali, a pak vypněte telefony – všechny mobily vypnout, prosím.“

V knihovně nejsou mobily dovolené, ale žáci na Jacinthině hodině angličtiny je mají u sebe. Domnívá se, že stejně jako děti tady v divadle napřed zavolají rodičům, chudáčci, ovšemže zavolají, ne sourozencům nebo kamarádům. Pokud se přihodí něco zlého, nechce, aby se k tomu děti v divadle dostaly.

Všichni protestují proti vypínání mobilů. Pozvedne hlas nad tu vřavu, ale zůstává klidná.

„Budeme zkoušet Macbetha  – Joanno, to jsi před chvílí moc dobře navrhla – a já nechci, aby tu pípaly mobily.“

Děti překvapivě toto zdání normálnosti přijmou a mobily vypnou, i když pochybuje, že jim to vydrží na dlouho.

„Dooblékněte si kostýmy, ale obličeje nechte jen tak. Zacu, Luiso a Benny, světla a rekvizity, prosím. Jakmile budete připravení, osvěžte si svůj text.“

Žádná odpověď od Neila. Otevře výtisk Macbetha,aby sehrála svoji roli a přečetla úvod, stejný úvod, jaký četli Shakespearovi Služebníci krále před čtyřmi sty lety.

Macbeth

Jednání 1. Scéna 1.

Bezútěšné místo

Blesk a hrom. Vcházejí tři ČARODĚJNICE

Děti předkládaly návrhy na to, jak má vypadat „bezútěšné místo“ v pohodlném bezpečí zkušebny. Tim přišel s nákupním centrem a Daphne se ten nápad zalíbil, protože nákupní centrum v Princesshay naplňovalo její představu o Danteho čtvrtém kruhu pekla, ale Luisa namítla: „Bezútěšné ve skutečnosti znamená pusté, opuštěné a proklaté, žádná Zara nebo Lush.“ Josh se vytasil s větrným vřesovištěm, ale to jí připadalo moc heathcliffovské, a pak Rafi navrhl Aleppo.

„Ale jak souvisí Sýrie s  Macbethem?“ zeptala se věčná realistka Luisa.

„Při inscenování hry nemusíte být tak doslovní,“ podotkla Daphne.

„O Aleppu je zmínka ve hře,“ upřesnil Rafi. „V první scéně jedna čarodějnice říká: „Její manžel se vydal do Aleppa.“

Daphne si nikdy nevšimla, že je ten ubohý námořník, prokletý čarodějnicemi, na cestě do Aleppa, a ohromí ji podobnost cesty Rafiho a jeho bratra opačným směrem, rovněž prokletá a zmítaná bouřemi.

Benny promítne na zadní stranu jeviště fotografii vybombardovaných ulic Aleppa. Vypadá to jako měsíční krajina se zhroucenými křídově bílými domy a černými stíny v místech, kde by měly být pokoje a lidé, vybledlé kabely a dráty visící dolů do ulice plné zřícenin. Ulice jsou pusté, ale na originálu byl otec držící malou holčičku s ručičkama a nožičkama pokrytýma bílým prachem, raději to vymazali, na děti i na rodiče v hledišti by to bylo příliš silné, ale Daphne tam ten pár pořád vidí.

Nikdy předtím neuvažovala o tom, kde stál fotograf, ale nyní si uvědomuje, že to snímal směrem do ulice a dál, do dalších ulic. A na obrázku jsou všechny budovy v troskách, ani místečko nezůstalo nedotče- né a hrůza té fotografie spočívá v tom, že není kam utéct.

Zavibruje jí mobil. Zpráva od Neila. Zděšeně si ji přečte.

* * *

Osmiletý chlapec se schovává v kůlně. Píchá ho v boku, jak běžel, rychleji než kdy dřív, a pořád ještě popadá dech. Dřevěné dveře úplně nedovřel, protože se bojí tmy a škvírou dovnitř proniká zima. Červené vlněné rukavice má mokré od sněhu a studí ho, a tak je sundá. Podél stěn na speciálních hácích visí kánoe a úplně vzadu je dřevěná veslice jako ta Krysina v  Žabákových dobrodružstvích. Může nechat dveře pootevřené, a kdyby ten muž přišel, schová se ve veslici.

Ten muž má ale pistoli.

Musí dveře zavřít, ale bude to v pořádku, protože má mobil, který mu ve tmě posvítí, jako ta noční lampička s králíkem, když byl malý. Otevře mobil, položí ho na zem a monitor na něj zazáří.

Co nejtišeji zavře dveře a zasune zrezivělou závoru.

Na monitoru jsou žába a miska s cukrátky a zpráva, ale zprávu si nepřečte, protože si všiml, že má skoro vybitou baterii, zbývá jen patnáct procent. Nechá hru na farmu běžet, jinak by zvířatům došlo jídlo a měla by hlad. Podívá se znovu a doufá, že tam bude 50 procent nebo aspoň 25, ale je to pořád 15.

Jestli sem ten člověk s pistolí přijde, bude mobil potřebovat, aby přivolal pomoc. Zavře hru, omluví se slepicím a prasatům, že je nenakrmil, a vypne telefon.

Ve tmě je zápach v kůlně silnější, něco shnilého a mokré dřevo, temné pachy, z nichž se mu zvedá žaludek. V uších mu šumí krev, končetiny se mu třesou, po tvářích mu tečou horké slzy a má pocit, že se počurá. Hloupé paže, hloupé nohy, hloupé slzy. Je mu osm, na brečení je už moc starý. Musí být statečný. Statečný jako berberský lev. Statečný jako bengálský tygr. Statečný jako sir Lancelot.

3.

9:25 dopoledne

Hannah v knihovně ucítí cigaretový kouř. Uvnitř nikdo nekouří, musí sem pronikat škvírou ve dveřích, asi nahoře, protože spodek je zakrytý horou knih. On je těsně za nimi. Šlukuje rychle, nebo pomalu? Co udělá, až dokouří?

Pan Marr se pokouší promluvit, ale ona tomu, co říká, nerozumí. Skloní se k němu, jako by vzdálenost mezi nimi ubírala slovům tvar a význam. Je to však horší, protože slyší, jaké mu mluvení působí obtíže a jak chrčivě dýchá. Možná si všiml, že ji to rozrušuje, takže zmlkne a podívá se jí do očí, jako kdyby to byl on, kdo si o ni dělá starosti, a ne naopak.

Frank jí podá laptop se zprávami. Moderátorka hovoří o nich. Je to ta žena, o níž táta říká, že nosí moc lesku na rty a že zpravodajství není žádný večírek a ona by neměla mluvit o zabitých lidech takhle odhalená. Myslí tím žlábek mezi ňadry, před Hannah to neřekne, protože ji nechce přivést do rozpaků, ale ona přesně ví, co má na mysli. Tátovi jsou normálně podobné věci fuk, ale u televizních moderátorek opravdu nemá rád příliš hluboký výstřih a nadbytek lesku na rty. Rozptylující, říká. Hannah si myslí, že lidi jsou patrně rádi, že je někdo rozptýlí, když se jedná o tak strašné věci.

Frank podává Hannah sluchátka. „Je to naživo,“ vysvětlí.

„Jsi si jistý, že to nechceš?“ zeptá se a Frank přikývne.

Nasadí si sluchátka a zadívá se na monitor.

Zatraceně, ona je v televizi. Místo mapy školních pozemků je tu v rámečku ona a moderátorka se žlábkem a leskem na rty hovoří o ní.

„Máme tu studentku školy Cliff Heights…“

Večer, až se budou s tátou dívat na televizi, jim to bude připadat k popukání. Ze všech moderátorek na světě… řekne jí táta.

„Já jsem Melanie,“ představí se moderátorka. „Jak se jmenuješ?“

I když střelec na chodbě ví, že jsou tady, odpoví tiše.

„Hannah Jacobsová.“

Všimne si, že její obrázek je nezřetelný, možná aby nebylo vidět krev, možná je to ta podprsenka, možná se jim zdá, že má příliš hluboký výstřih, i když rozhodně ne na šatech na večírek. Přijde jí to trochu směšné. Představuje si, jak někdo sahá do kelímku s vazelínou nebo leskem na rty a roztírá to po obrazovce. Tady ale nikomu nevadí, že má na sobě jen podprsenku, i když včera by to bylo šokující a nemyslitelné.

„Náš ředitel byl postřelen,“ říká. Naprosto šokující a naprosto nemyslitelné. „Krvácí a je velmi bledý a studený. Potřebujeme vědět, kdy k němu přijede ambulance. Je v knihovně poblíž dveří.“ Záchranáři určitě budou mít ozbrojený doprovod nebo tak a určitě panu Marrovi pomohou.

„Oukej. Produkční to zjišťuje.“

„Děkuju.“

„Jsi v pořádku, Hannah?“ ptá se Melanie.

Z pachu cigarety se jí dělá špatně. Představí si, jak ji táta drží kolem ramen a se strašným francouzským přízvukem říká: Courage, mon brave.

„Ano, já nejsem raněná, raněný je pan Marr.“

„Můžeš mi říct, co se děje?“

Ten střelec to možná sleduje na mobilu a přitom kouří. Ten hnusnej střelec si určitě ráno pořádně nabil baterii, možná si s sebou vzal nabíječku. Jestli se opravdu dívá, nehodlá mu ukázat, že má strach, a v žádném případě mu nehodlá poskytnout informace. Podívá se na Melanii v jejím rozkošném bezpečném televizním studiu.

„Myslím, že to není dobrý nápad,“ odpoví. „Už víte, kdy se sem dostane ambulance?“

„Dám vědět hned, jak to zjistím. Slyšeli jsme, že všechno začalo výbuchem…“

Jako kdyby ten výbuch byl začátek televizního programu pro děti Příběh v Balamory. „Pošťák Pat a jeho černobílá kočka…“ Melanie jí jde na nervy – Tvoje vina, táto, poštval jsi mě proti ní.

„Jeden učitel nám řekl, že je na výbuch v lese upozornili v 8:20 ráno, načež byla vyhlášena pohotovost,“ říká Melanie. Hannah si představí instrukce produkčního v jejím malém sluchátku.

„Ano.“

„Škola stojí uprostřed lesa?“ ptá se Melanie. Takže žádný televizní seriál pro děti, spíš pohádka bratří Grimmů, myslivec odvádí Sněhurku hluboko do lesa, aby ji zabil, a vrací se s jejím srdcem a plícemi, děvčátko v červené kapuci, které mezi stromy sleduje vlk.

Avšak tím výbuchem před hodinou příběh nezačal, byl to spíš prolog, úvod, ale nikoli začátek. Protože ten začal – a není to žádný příběh, alespoň pro nikoho z nich, kdo je uvnitř –, když někdo postřelil na chodbě školy jejich ředitele. V tu chvíli skončil známý život a začalo cosi jiného, co vrátilo čas. Protože ona si myslí, že se od toho okamžiku všechno odměřuje v jiných dimenzích, to, kolik života zbývá panu Marrovi, možná kolik času zbývá jim všem.

„Slyšela jsi ten výbuch?“ ptá se Melanie, protože pro ni je to naprosto neosobní. Policie možná o tom výbuchu bude chtít vědět víc, mohlo by to být důležité.

„Ano. Byli jsme v lese…“ říká.

Všimne si, že se na ni pan Marr dívá, a zjistí, že ji to uklidňuje. Myslí, že on to ví.

Hannah si vybaví, jak běžela lesem s Rafim, pevně se drželi za ruce, studené necitlivé prsty propletené, takže cítila jeho kosti, jako dvě zamilované mladé kostry, což je morbidní a divné, ale upřímně řečeno, ona je divná. Na večírku před čtyřmi měsíci svěřila Rafimu jednu za svých divných (ale ne morbidních) myšlenek, a hned chtěla vzít svoje slova zpátky, protože viděla, jak jím to otřáslo. Ale rozuměl jí. Bylo to, jako by se dotkli svými mozky.

Ta zamilovaná stránka není pravdivá, alespoň co se týče Rafiho, protože on je charismatický a jeho život byl výjimečný, takže podobné věci se mu stávají běžně, ale pro ni to bylo unikátní – dotkla se chlapcovy mysli a on se dotkl její. Ani mu neřekla, že ho miluje.

Kurva, zpátky do lesa, Hannah. Čtvrt na devět, ale větrná tma, chce se ti stisknout vypínač a rozsvítit. Rafiho ruka ji táhla dopředu, pomáhala jí zrychlit, aby nepřišla pozdě na hodinu angličtiny a on nezmeškal začátek generálky. Včera si zapomněla prošívanou bundu ve společenské místnosti, ale nechtěla se zdržovat. Rafi musel slyšet, jak jí hvízdá v plících, protože přestal utíkat. Zněla jako stařec, ale spíš jako takový, který kouří šedesát cigaret denně a funí po domě v kostkovaném županu.

„Je tu takové ticho,“ řekla a v duchu kladla tichu v lese za vinu, že Rafi slyší její stařecké funění.

Ucítila na tváři chlad a viděla sněhové vločky, většinu jich zachytily stromy a na okamžik měla pocit, že v tom světě tmavých kmenů existuje jen ona a Rafi.

Pak se od ní Rafi rázně odvrátil. „Musím jít,“ řekl jí a odcházel dlouhými kroky, přičemž lehce napadal na pravou nohu, chtělo se jí přitáhnout ho zpátky k sobě, zavolat za ním, ale přinutila se zůstat zticha a v klidu. Pokaždé, když od ní Rafi odcházel, napadlo ji, že asi viděl to, co všichni ostatní: divnou ošklivou zavalitou holku s příliš bledou pletí a příliš červenými vlasy, ufuněnou jako dědek, která si ho vůbec nezaslouží.

„Nikdo tě nemůže bez tvého souhlasu přinutit, aby ses cítila méněcenná,“ řekl jí táta minulý týden. „Moudrá ženská, ta Eleanor Rooseveltová.“ Pomyslela si, že táta loví ženská moudra, aby jí vynahradil, že nemá matku, ale to opravdu nemusel, a když sledovala, jak Rafi mizí za zatáčkou stezky, Eleanor jí moc nepomohla.

Vzpomíná, jak jí, když osaměla, začal les připadat zrádný, stromy jako by se k ní nepozorovaně přibližovaly, vybavila si, jak té ruce, která se s ním držela, Rafi schází, byla chladnější než zbytek jejího těla. Strčila si ruce do kapes bundy, ale nedokázala si zahřát prsty. Podívala se nahoru na sněhové vločky tančící nad stromy, příliš lehké na to, aby spadly, a vtom na jednotvárném zimním nebi zahlédla jasný záblesk.

Měla si na to vzpomenout a říct o tom panu Marrovi, ale po tom záblesku se toho tolik stalo.

„Myslím, že nás někdo asi sledoval,“ řekla Melanii.

„Sledoval vás…“ opakuje Melanie jako papoušek s leskem na rty – měl jsi pravdu, táto  –, ale tohle je televize a mohla by ji sledovat policie a to je důležité.

„V lese je lanová dráha, opravdu vysoko,“ říká. „V zimě ji nepoužíváme, ale někdo tam nahoře byl, protože jsem viděla, že se tam něco blýská, něco jako dalekohled.“

V létě se tam nahoru vyšplhali milovníci ptáků a tělocvikář je zpozoroval, protože se jim blýskaly dalekohledy, a  „vyzval je, aby se rozešli“. Jaká je však pravděpodobnost, že tam v tomhle mrazivém listopadovém ránu byl milovník ptactva?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tři hodiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.