Přeložila Ivana Nuhlíčková

Copyright © Amy Harmon, 2020

Translation © Ivana Nuhlíčková

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4477-7

PROLOG

Listopad 1976

„Dědečku, vyprávěj mi o své matce.“

Mlčky mi hladil vlasy a chvíli jsem měla pocit, že mě neslyšel.

„Byla krásná. Měla tmavé vlasy, zelené oči, stejné, jako máš ty.“

„Stýská se ti po ní?“ Z koutku očí mu stékaly slzy a vpíjely se mu do košile, na tváři jsem cítila vlhko. Mně se po mamince stýskalo zoufale.

„Už ne,“ řekl dědeček.

„Jak to?“ Chvíli jsem na něho měla vztek. Jak ji může takhle zradit? Je jeho povinností, aby se mu po ní stýskalo.

„Protože je stále ve mně.“

To mě rozplakalo ještě víc.

„No tak, Annie. Uklidni se. Klid. Pokud budeš plakat, nic neuslyšíš.“

„Co bych měla slyšet?“ Naprázdno jsem polkla, jeho slova ale na chvíli odpoutala mou pozornost od utrpení.

„Vítr. Zpívá.“

Podívala jsem se vzhůru, trochu zvedla hlavu a snažila se zaslechnout to, co měl dědeček na mysli. „Žádnou píseň neslyším,“ namítla jsem.

„Poslouchej pozorněji. Možná zpívá pro tebe.“ Vítr kvílel a opíral se do okna mého pokoje.

„Slyším vítr,“ přiznala jsem a nechala se tím zvukem ukolébat. „Ale nezpívá žádnou krásnou píseň. Zní to spíš jako křik.“

„Možná se ten vítr snaží upoutat tvoji pozornost. Možná ti chce říct něco velice důležitého,“ zamumlal.

„Nechce, abych byla smutná?“ navrhla jsem.

„Ano. Přesně tak. Když jsem byl malý, tak asi v tvém věku, byl jsem taky moc smutný, ale někdo mi řekl, že všechno bude v pořádku, protože vítr už to ví.“

„Co už ví?“ vyptávala jsem se zmateně.

Zazpíval kousek písničky, kterou jsem ještě nikdy neslyšela. Jeho hlas zněl vřele, ale zároveň jako by i burácel. „Větru a vlnám v paměti vždy zůstane.“ Najednou přestal zpívat, jako kdyby nevěděl, jak je to dál.

„Koho si stále pamatují?“ dožadovala jsem se.

„Každého, kdo kdy žil. Vítr a voda už to vědí,“ řekl něžně.

„Co vědí?“

„Všechno. Vítr, který slyšíš, je ten samý, který fouká odjakživa. Prší stále stejný déšť. Pořád dokola, stále se to opakuje, jako v nějakém obrovském kruhu. Vítr a vlny tu jsou od počátku věků. Kameny a hvězdy také. Jenže kameny nemluví a hvězdy jsou příliš daleko, aby nám řekly, co vědí.“

„Nemohou nás vidět.“

„Ne. Nejspíš ne. Ale vítr a voda znají všechna tajemství země. Viděly a slyšely všechno, co se kdy proneslo nebo udělalo. A pokud budeš naslouchat, budou ti všechny ty příběhy vyprávět a zazpívají všechny písně. Příběhy všech, kdo kdy žili. Miliony a miliony životů. Miliony a miliony příběhů.“

„A tvůj také?“

„Ano,“ zašeptal s povzdechnutím a usmál se na moji zvednutou tvář.

„A tvůj také?“

„Ano. Naše příběhy patří k sobě, holčičko. Tvůj příběh je výjimečný. Vyprávět ho může trvat celý tvůj život. Oba naše životy.“

1

EFEMÉRA

„Ach, netruchli,“ řekl,

„Jsme unaveni, další lásky na nás čekají;

Nenávist a láska v nekonečném čase,

Před námi leží věčnost; naše duše

Jsou láska a neustálé loučení.

W. B. Yeats

Červen 2001

Říká se, že Irsko stojí na příbězích. Víly a folklor byly v Irsku daleko dřív než Angličané nebo dokonce i Patrik a kněží. Můj dědeček Eoin Gallagher (vyslovuje se Galaher, nikoli Galagur), si cenil příběhů nadevše a naučil to i mě, protože to, co drží naše předky, kulturu a historii naživu, je ukryto v legendách a pohádkách. Přetváříme vzpomínky v příběhy, a pokud se tak nestane, ztratíme je. Když se ztratí příběhy, ztratí se i lidé.

Už jako dítě mě fascinovala minulost, přála jsem si znát příběhy lidí, kteří tu byli přede mnou. Možná bylo důvodem brzké setkání se smrtí a ztrátou, ale věděla jsem, že jednou zmizím také a nikdo si ani nevzpomene, že jsem kdy žila. Svět zapomene. Bude pokračovat, setřese ty, kdo byli, zbaví se těch starých pro nové. Připadalo mi to jako tragédie, kterou nedokážu snést. Tragédie životů, které začaly a skončily, aniž by si na ně někdo pamatoval.

Eoin se narodil v hrabství Leitrim v roce 1915, devět měsíců před známým Velikonočním povstáním, které Irsko navždy změnilo. Jeho rodiče, moji prarodiče, během povstání zemřeli a Eoin osiřel, aniž by kohokoli z nich poznal. V tomto ohledu jsme na tom byli stejně, oba jsme jako děti přišli o rodiče, i jeho ztráta se promítla do té mé, moje ztráta jako by byla i jeho. Bylo mi teprve šest, když jsem ztratila rodiče. Byla jsem malá, zamlklá holčička s přebujelou fantazií, Eoin se objevil, zachránil mě a vychoval mě.

Když jsem se snažila ze sebe dostat slova, dědeček mi podal papír a tužku. „Když je nemůžeš říct, tak je napiš. Tak se uchovají déle. Napiš všechna svá slova, Annie. Napiš je a dej jim směr.“

Poslechla jsem ho.

Tenhle příběh ale v ničem nepřipomíná pohádky, které jsem vyprávěla. Příběhy, které jsem napsala. Týká se historie mé rodiny, je vrytý do mé DNA a vypálený do mé paměti. Všechno to začalo – pokud to mělo nějaký začátek –, když můj dědeček umíral.

„V mém psacím stole je zamknutá zásuvka,“ řekl dědeček.

„Ano, já vím,“ provokovala jsem ho, jako bych se do té zamčené zásuvky snažila dostat. Ve skutečnosti jsem o ní neměla tušení. Už dlouho jsem nebydlela s Eoinem v Brooklynu, v domě obloženém hnědým pískovcem, a ještě déle jsem mu neříkala dědečku. Teď už to byl jen „Eoin“ a jeho zamčené zásuvky mě nijak netrápily.

„Nežertuj, děvče,“ huboval mě jako už mnohokrát. „Klíček mám na řetízku od hodinek. Je to ten nejmenší. Přineseš ho?“

Vyhověla jsem mu, odemkla zásuvku a vytáhla její obsah. Nahoře na krabici plné dopisů, byly jich stovky a byly pečlivě uspořádané a svázané, ležela velká obálka z konopného papíru. Na chvíli jsem se zarazila nad dopisy, všimla jsem si, že některé z nich zřejmě nebyly nikdy otevřené. V rohu každé obálky bylo drobným písmem napsané datum, to bylo všechno.

„Přines mi tu hnědou obálku,“ požádal Eoin, aniž by zvedl hlavu z polštáře. Poslední měsíc tak zeslábl, že málokdy vstával z postele. Položila jsem krabici s dopisy bokem, vzala obálku a vrátila se k němu.

Uvolnila jsem sponu na obálce a opatrně ji naklonila. Na postel z ní vyklouzla hromádka fotografií a malá, v kůži vázaná knížka. Nakonec vypadl mosazný knoflík, byl ohlazený a matný. Zvedla jsem ho a přejela po tom neškodném předmětu prsty.

„Co to je, Eoine?“

„Ten knoflík patři Seánu Mac Diarmadovi,“ řekl a oči se mu zaleskly.

„ Tomu Seánu Mac Diarmadovi?“

„Právě tomu jednomu a jedinému.“

„Jak jsi ho získal?“

„Dostal jsem ho. Otoč ho. Jsou v něm vyryté jeho iniciály, vidíš?“

Zvedla jsem knoflík na světlo a otáčela jím. Nakonec jsem opravdu našla malé S  a za ním McD vyryté do povrchu.

„Ten knoflík byl z jeho kabátu,“ začal Eoin, ale já ten příběh už znala. Měsíce jsem byla ponořená do hledání, snažila jsem se pochopit irskou historii kvůli románu, na němž jsem pracovala.

„Vyryl své iniciály do knoflíku na kabátu a do několika mincí a daroval je večer před popravou – zastřelili ho za účast na povstání – své přítelkyni Min Ryanové,“ řekla jsem v úctě nad drobným kouskem historie, který jsem držela v ruce.

„Přesně tak,“ souhlasil Eoin a na rtech se mu mihl náznak úsměvu. „Pocházel z hrabství Leitrim, kde jsem se narodil a vyrůstal. Cestoval po celé zemi a zakládal odnože Irského republikánského bratrstva. Kvůli němu se do něho zapojili i mí rodiče.“

„Neuvěřitelné,“ vydechla jsem. „Měl sis nechat ověřit pravost toho knoflíku a uložit ho někam do bezpečí, Eoine. Vždyť představuje malé jmění.“

„Teď je tvůj, Annie. Můžeš sama rozhodnout, co se s ním stane. Jen mi slib, že ho nedáš nikomu, kdo by nechápal jeho význam.“

Setkali jsme se pohledem, moje nadšení knoflíkem rychle vyprchalo a vytratilo se. Vypadal hrozně unaveně a staře. Ale já ještě nebyla připravená na to, aby odešel – zatím ne.

„Ale… nejsem si jistá, jestli tomu rozumím já sama, Eoine,“ zašeptala jsem.

„Čemu?“

„Významu toho knoflíku.“ Chtěla jsem, aby mluvil dál, aby zůstal vzhůru, abych naplnila tu prázdnotu, kterou ve mně zanechává jeho vyčerpanost. „Četla jsem o Irsku – životopisy, dokumenty, sbírky i deníky. Šest měsíců jsem se tomu věnovala. Mám v hlavě spoustu informací, ale nevím, co si s nimi počít. Historie po Velikonočním povstání roku 1916 je především pokroucená změť názorů a obvinění. Nikdo se na ničem neshodne.“

Eoin se zasmál, ale byl to takový křehký nucený zvuk. „Jenomže holčičko, právě to je Irsko.“

„Vážně?“ Připadalo mi to velice smutné a skličující.

„Mnoho názorů, ale jen málo řešení. A žádný názor na světě nezmění minulost.“ Eoin si povzdechl.

„Nevím, jaký příběh budu vyprávět. Dostanu se k jednomu názoru, aby ho vzápětí překryl další. Připadám si beznadějně.“

„A přesně tak si připadali i lidé v Irsku. Je to jeden z důvodů, proč jsem odjel.“ Eoinova ruka nahmatala knížku v osahaném koženém obalu, hladil ji, jako mě hladíval po vlasech, když jsem byla malá. Chvíli jsme mlčeli, oba ztraceni ve svých myšlenkách.

„Stýská se ti po něm? Stýská se ti po Irsku?“ zeptala jsem se. O tom jsme spolu nikdy nemluvili. Můj život, náš společný život, probíhal v Americe, ve městě tak plném života jako Eoinovy modré oči. O dědečkově životě před tím, než si mě vzal k sobě, jsem věděla jen velmi málo a on mi to nikdy nechtěl objasnit.

„Stýská se mi po lidech. Stýská se mi po vůni té země, po zelených polích. Stýská se mi po moři a nadčasovosti. Irsko je… nestárnoucí. Moc se nezměnilo. Nepiš knihu o irské historii, Annie, napiš milostný příběh.“

„Ale k tomu stejně potřebuju kontext, Eoine,“ namítla jsem s úsměvem.

„Ano, potřebuješ. Ale nedopusť, aby historické události odpoutaly pozornost od lidí, kteří v nich žili.“ Eoin sáhl po jedné z fotografií, chvějící se rukou ji zvedl k očím, aby si ji lépe prohlédl. „Existují činy, které lidem seberou duši a nechají je navždy bloumat bez ní, ve snaze zjistit, co ztratili,“ zamumlal, jako kdyby citoval slova, která kdysi slyšel, něco, s čím se ztotožnil. Podal mi fotografii, kterou držel.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se a prohlížela si ženu, která na mě upírala pronikavý pohled.

„To je tvoje prababička, Anne Finnegan Gallagherová.“

„Tvoje matka?“ ujistila jsem se.

„Ano,“ vydechl.

„Jsem jí podobná,“ vyhrkla jsem nadšeně. Šaty, které měla na sobě, i účes z ní dělaly exotické, cizí stvoření, ale tvář, která se na mě dívala z doby před desítkami let, mohla být klidně moje.

„Ano, je to tak. Velmi se jí podobáš,“ řekl Eoin.

„Je taková pronikavá,“ všimla jsem si.

„Tehdy se lidé moc neusmívali.“

„Vůbec?“

„Ne,“ zasmál se. „Ne vůbec. Jen na fotografiích. Ze všech sil jsme se snažili vypadat důstojnější, než jsme byli. Každý chtěl působit revolučně.“

„A tohle je můj pradědeček?“ Ukázala jsem na muže, který stál na další fotografii vedle Anne.

„Ano. Můj otec, Declane Gallagher.“

Na zažloutlém snímku se zachovalo mládí a vitalita Declana Gallaghera. Okamžitě jsem si ho zamilovala a cítila zvláštní pohnutí v hrudi. Declane Gallagher tu už není a já ho nikdy nepoznám.

Eoin mi podal další fotografii své maminky, tatínka a nějakého muže, kterého jsem nepoznávala.

„Kdo je to?“ Ten cizí muž byl oblečený stejně formálně jako Declane, měl na sobě trojdílný oblek, za klopami saka vykukovala vypasovaná vesta. Ruce měl v kapsách, vlasy sčesané v pečlivých vlnách, po stranách pečlivě ostřihané, nahoře delší. Nedokázala jsem rozlišit, jestli jsou hnědé nebo černé. Obočí bylo poněkud zamračené, jako by se při focení necítil úplně dobře.

„To je doktor Thomas Smith, nejlepší přítel mého otce. Miloval jsem ho skoro stejně, jako miluju tebe. Byl pro mě jako táta.“ Eoinovi zjihl hlas a znovu zavřel oči.

„Vážně?“ zeptala jsem se překvapeně. Eoin o tom člověku nikdy nemluvil. „Proč jsi mi ty fotky nikdy neukázal? Žádnou z nich jsem ještě nikdy neviděla.“

„Je jich víc,“ zamumlal a moji otázku nechal bez odpovědi, jako by vysvětlování vyžadovalo příliš mnoho síly.

Přešla jsem k další fotografii na hromádce. Byl na ní Eoin jako malý kluk, oči doširoka otevřené, tvář posetá pihami, ulízané vlasy. Měl na sobě krátké kalhoty a podkolenky, vestu a malé sako. V rukách držel čepici. Za ním stála nějaká žena, dlaně na jeho ramenou, a usmívala se. Možná byla pohledná, ale na úsměv byl její výraz příliš podezíravý.

„Kdo je to?“

„Moje babička, Brigit Gallagherová. Otcova maminka. Říkal jsem jí babi.“

„Kolik ti na té fotce je?“

„Šest. Babička se na mě ten den hodně zlobila. Nechtěl jsem se fotit bez zbytku rodiny, ale trvala na tom, že se vyfotíme jen spolu.“

„A tady?“ Sáhla jsem po další fotografii. „Kdo je na téhle? To je tvoje matka, ale vlasy tu má delší, a to je doktor, ne?“ Srdce se mi zachvělo v hrudi při pohledu na ty dva. Thomas Smith se díval na ženu vedle sebe, jako by nedokázal odolat. I ona měla sklopený pohled, na rtech tajemný úsměv. Jeden druhého se nedotýkali, ale bylo jasné, že se navzájem vnímají. Na fotografii už nikdo další nebyl. Ten snímek byl na svou dobu nezvykle přirozený.

„Byl Thomas Smith… do Anne zamilovaný?“ zeptala jsem se bez dechu.

„Ano… a ne,“ odpověděl Eoin něžně a já na něho upřela zamračený pohled.

„Co je to za odpověď?“ zeptala jsem se.

„Pravdivá.“

„Ale byla provdaná za tvého otce. A neříkal jsi, že to byl Declanův nejlepší přítel?“

„Ano,“ povzdechl si Eoin.

„Aha, takže tady je ten příběh,“ vypravila jsem ze sebe.

„Ano, tady je,“ zašeptal Eoin. Zavřel oči a rty se mu chvěly. „Nádherný příběh. Kdykoli se na tebe podívám, vzpomenu si na něj.“

„To je dobře, ne?“ ujistila jsem se. „Vybavovat si věci je dobré.“

„To bezesporu,“ souhlasil, ale měl při tom zvláštní výraz a sevřel v rukou deku.

„Kdy sis vzal naposledy prášek proti bolesti?“ zeptala jsem se rázně. Odložila jsem fotografie a spěchala do koupelny, kde měl léky. Opatrně jsem jeden prášek vyklepla do dlaně a nalila mu sklenici vody. Potom jsem Eoinovi zvedla hlavu, aby mohl lék spolknout a zapít. Chtěla jsem, aby byl v nemocnici, obklopený lidmi, kteří se o něho postarají, ale on chtěl být se mnou doma. Strávil v nemocnicích celý život péčí o nemocné a umírající. Když mu před šesti měsíci diagnostikovali rakovinu, odhodlaně oznámil, že žádnou léčbu nepřijme. Jediný ústupek mým námitkám, pláči a přemlouvání byl slib, že bude tlumit bolest.

„Musíš se vrátit zpátky, holčičko,“ řekl po chvíli. Po tom prášku zněl jeho hlas jemně jako ze snu.

„Kam?“ zeptala jsem se s těžkým srdcem. „Vrátit se? Eoine, já tam nikdy nebyla. Pamatuješ?“

„Já se tam také potřebuju vrátit. Vezmeš mě tam?“ pokračoval s námahou.

„Chtěla jsem se tam s tebou podívat celý život,“ zašeptala jsem, „tak kdy bychom měli jet?“

„Až zemřu, vezmeš mě zpátky.“

Vnímala jsem bolest v hrudi fyzicky; zakousla se a kroutila, sehnula jsem se, abych ji potlačila, udusila, jenomže se rozrůstala jako vlasy Medúzy, neklidné pramínky slz mi klouzaly z očí v horkých potůčcích.

„Neplač, Annie,“ řekl Eoin, jeho hlas zněl tak slabě a unaveně, že jsem se ze všech sil snažila potlačit slzy, třeba jen proto, aby se netrápil. „Pro nás žádný konec neexistuje. Až zemřu, vezmeš můj popel zpátky do Irska a vysypeš ho uprostřed jezera Gill.“

„Popel? Uprostřed jezera?“ ujistila jsem se a pokusila se o úsměv. „Nechceš být pohřbený vedle nějakého kostela?“

„Církev chce jen mé peníze, ale doufám, že Bůh si vezme moji duši. To, co ze mě zbyde, patří do Irska.“

Okenní tabulky rachtaly, tak jsem vstala a zatáhla závěsy. Do oken se opíral déšť, východní pobřeží ohrožovala celý týden pozdní jarní bouře.

„Ten vítr kvílí jako Cullanův pes,“ zamumlal Eoin.

„Ten příběh mám moc ráda,“ řekla jsem a sedla si znovu vedle něho. Oči měl zavřené, ale hovořil dál, přemítal, jako by se na ty věci rozpomínal.

„To tys mi vyprávěla ten příběh o Cú Chulainnovi, Annie. Bál jsem se a tys mě nechala spát u sebe v posteli. Doktor celou noc hlídal. Slyšel jsem toho psa ve větru.“

„Eoine, já ti příběh o Cú Chulainnovi nevyprávěla. Tys ho povídal mně. Mnohokrát. To tys mi ho vyprávěl,“ opravila jsem ho a narovnala mu přikrývku. Sevřel mi ruku.

„Ano, říkal jsem ti ho já. A tys ho vyprávěla mně a budeš mi ho vyprávět znovu. Jenom vítr ví, co je opravdový začátek.“

Usnul a já ho držela za ruku, naslouchala bouři ztracená ve vzpomínkách na nás dva. Bylo mi šest, když se Eoin stal mojí kotvou a začal se o mě starat. Objímal mě, když jsem plakala kvůli rodičům, kteří se stále nevraceli. Zoufale jsem si přála, aby mě mohl znovu obejmout, abychom začali znovu od začátku, třeba jen proto, abychom spolu prožili další život.

„Jak bez tebe budu žít Eoine?“ pronesla jsem smutně.

„Už mě nepotřebuješ, jsi úplně dospělá,“ zamumlal.

Překvapilo mě to, myslela jsem, že tvrdě spí. „Vždycky tě budu potřebovat.“ Plakala jsem, jemu se znovu zachvěly rty a věděla jsem, že mým slovům rozumí.

„Znovu se uvidíme, Annie.“ Eoin nikdy nebyl příliš nábožensky založený a jeho slova mě překvapila. Byl vychovaný zbožnou katolickou babičkou, ale když v osmnácti opustil Irsko, nechal náboženství za sebou. Trval na tom, abych v Brooklynu chodila do katolické školy, ale to bylo to jediné, co pro moji náboženskou výchovu udělal.

„Opravdu tomu věříš?“ zeptala jsem se šeptem.

„Vím to.“ Otevřel na chvíli víčka a upíral na mě pevný pohled.

„Já ne. Nevím. Mám tě hrozně moc ráda a nejsem připravená tě nechat jít.“ Ten pláč byl opravdový, už jsem cítila jeho ztrátu, svoji osamělost a roky bez něho, které se rozprostíraly přede mnou.

„Jsi krásná. Chytrá. Bohatá.“ Zesláble se zasmál. „A k tomu všemu ses dopracovala sama. Ty a tvé příběhy. Jsem na tebe hrdý, holčičko. Tak hrdý. Jenomže kromě knih nemáš žádný život. Nemáš lásku.“ Oči jako by se mu zastřely a díval se někam za moji hlavu. „Zatím. Slib mi, že se tam vrátíš, Annie.“

„Slibuju.“

Potom usnul, ale já spát nemohla. Seděla jsem vedle něho, byla hladová po jeho přítomnosti, slovech, která by možná řekl, po klidu a úlevě, které jsem od něho vždycky čerpala. Ještě jednou se probudil, lapal po dechu bolestí, tak jsem mu pomohla spolknout další prášek.

„Prosím, prosím, Annie. Musíš se tam vrátit. Moc tě potřebuju. Oba tě potřebujeme.“

„O čem to mluvíš Eoine. Jsem tady. Kdo mě potřebuje?“

Byl už v deliriu, vznášel se v bolestech mimo vědomí a já ho mohla jen držet za ruku a tvářit se, že rozumím. „Spi, Eoine. Bolest tak bude snesitelnější.“

„Nezapomeň si přečíst tu knížku. Miloval tě. Moc tě miloval. Čeká, Annie.“

„Kdo, Eoine?“ Nedokázala jsem už zadržet slzy, kapaly nám na dlaně.

„Stýská se mi po něm. Je to tak dávno.“ Zhluboka si povzdechl, oči už neotevřel. To, co viděl, bylo v jeho vzpomínkách, v jeho bolesti, a já ho nechala nesouvisle mluvit, dokud mumlání nepřešlo v mělký dech a neklidné sny.

Noc končila a rozednívalo se, ale Eoin se už neprobudil.

2. května 1916

Je mrtvý. Declane je po smrti, Dublin je v rozvalinách, Seán Mac Diarmada je v Kilmainham Gaol, kde čeká na popravčí četu, a vůbec nemám tušení, co se stalo s Anne. Sedím tady, plním stránky té knížky, jako by to pomohlo přivést je zpátky. Každý detail je jako rána, ale jsou to rány, které je nutné znovu otevřít a prozkoumat, třeba jen proto, aby to všechno dávalo nějaký smysl. A jednoho dne bude malý Eoin potřebovat vědět, co se stalo.

Chtěl jsem bojovat. Na Velikonoční pondělí jsem začínal s puškou v ruce, ale odložil jsem ji a už ji nikdy znovu nezvedl. Od chvíle, kdy jsme pronikli na hlavní poštu, jsem byl po lokty v krvi a chaosu na improvizovaném obvazišti. Dění nebylo příliš organizované a všude panoval ruch, prvních několik dnů nikdo nevěděl, co dělat. Já ale věděl, jak ovázat rány a zastavit krvácení. Také jsem uměl vytáhnout kulku. A pět dnů pod neustálou palbou jsem dělal právě to.

Pohyboval jsem se těmi dny jako ve snu, neměl jsem čas na odpočinek a byl jsem tak unavený, že jsem usínal vestoje, hlava mi poskakovala v rytmu dělostřelecké palby. Přesto všechno jsem nemohl uvěřit, že se něco takového děje. Declan byl nadšený a Anne dojatá k slzám, když začal dělový člun pálit na ulici Sackville, jako by využití velkých zbraní podporovalo naše sny o povstání. Byla si jistá, že Britové konečně naslouchají. Já se zmítal mezi hrdostí a zoufalstvím, mezi chlapeckými sny o vlastenectví a irském povstání a zkázou, která se šířila všude kolem. Věděl jsem, že je to všechno zbytečné, ale cítil jsem povinnost k přátelům, loajalitu, abych se účastnil, ačkoli mojí úlohou bylo jen dohlédnout, aby vzbouřenci, ta idealistická a fatalistická banda, měli někoho, kdo se postará o zraněné.

Declane přiměl Anne ke slibu, že se bude držet mimo, aby se jí nic nestalo. Ona, Brigid a malý Eoin byli ukrytí v mém domě na náměstí Mountjoy, když jsme se s Declanem připojili k dobrovolníkům pochodujícím ulicemi s úmyslem pokračovat v naší revoluci. Anne přiběhla za Declanem na hlavní poštu ve středu. Rozbila okno a protáhla se skrz rozbité okno dovnitř, aby byla s ním. Nevšimla si ani, že jí krvácí rána na levé noze a na dlani, jak se škrábla o rozbité sklo. Došlo jí to teprve, když jsem ji přiměl sednout si, abych jí ty šrámy ošetřil. Řekla Declanovi, že pokud zemře, ona zemře s ním. Neposlouchala jeho námitky a byla užitečná tím, že vyřizovala zprávy mezi hlavní poštou a Jacobovou továrnou, protože zbraň by jí nikdo nesvěřil. Ženy se pohybovaly po městě daleko snáz, aniž by se jich kdokoli na cokoli ptal, nebo po nich střílel. Netuším, kdy ji opustilo štěstí. Naposledy jsem ji viděl v pátek časně ráno, kdy nás plameny postupující po obou stranách Abbey Street přiměly opustit poštu.

Já jsem začal evakuovat raněné do nemocnice na Jervis Street na nosítkách, která jsem si vyprosil od jednoho z pracovníků záchranky St. John. Dal mi také tři pásky s červeným křížem, aby po nás nestříleli, aby nás nezastavovali, když jsme se pohybovali po Henryho ulici do nemocnice a zpátky. Connoly měl rozdrcený kotník, ale odmítal odejít. Nechal jsem ho v péči Jima Ryana, studenta medicíny, který tam byl od čtvrtka. Zvládl jsem cestu do nemocnice třikrát, než se snesl soumrak a barikády znemožnily návrat mně i dvěma dobrovolníkům, chlapcům z Corku, kteří se přijeli do Dublinu zapojit do bojů. Řekl jsem těm klukům, aby zmizeli z města. Aby vyrazili pěšky. Povstání skončilo a teď je budou potřebovat doma. Pak jsem se vrátil do nemocnice na Jervis Street a našel si prázdný kout, složil si kabát pod hlavu a zhroutil se. Probudila mě sestra, která si byla jistá, že nemocnici budou evakuovat kvůli plamenům, které se šířily z pošty. Znovu jsem usnul, byl jsem příliš unavený, aby mě to nějak trápilo. Když jsem se probudil, oheň byl zkrocený a povstalecké síly se vzdaly.

Personál v nemocnici na ulici Jervis namluvil britským vojákům, když přišli pozatýkat povstalce, že jsem chirurg, takže mě jako zázrakem neodvedli. Místo toho jsem zbytek dne strávil péčí a pomocí umírajícím na Moore Street, kde se čtyřicet mužů pokusilo zajistit únik z hořící hlavní pošty. Vojáci koruny naháněli civilisty i vzbouřence, ženy, děti i staří muži uvízli v přestřelce a jejich mrtvé tváře pokrývaly saze. Kolem hlav jim poletovaly mouchy, někteří byli plameny poznamenáni tak, že je nebylo možné identifikovat. V srdci jsem se nedokázal zbavit částečného pocitu viny. Jedna věc je bojovat za svobodu, ale něco jiného je odsoudit nevinné, aby ve vaší válce zemřeli.

A tam jsem našel Declana.

Vyslovil jsem jeho jméno, přejel mu dlaněmi po zčernalých tvářích, a když zaslechl můj hlas, otevřel oči. Poskočilo mi srdce. Chvíli jsem si myslel, že bych ho mohl zachránit.

„Postaráš se o Eoina, že Thomasi? Postaráš se o Eoina a moji matku. A o Anne. Dávej na ni pozor.“

„Kde je, Declane? Kde je Anne?“

Jenomže potom zavřel oči a dech se mu zmítal v krku. Zvedl jsem ho, přehodil si ho přes rameno a vydal se pro pomoc. Jenže byl už mrtvý. Věděl jsem to, ale odnesl jsem ho do nemocnice na Jervis Street, dožadoval jsem se místa, kam bych ho mohl uložit, omyl jsem mu krev a špínu z kůže a vlasů a upravil mu oblečení. Ovázal jsem mu rány, které se nikdy nezahojí, potom jsem ho znovu nesl ulicemi nahoru po Jervis přes Parnell, po Gardiner Row a na náměstí Mountjoy. Nikdo mě nezastavil. Nesl jsem na ramenou středem města mrtvého člověka, ale lidi kolem to tak šokovalo, že odvraceli pohled.

Myslím, že Declanova matka Brigid se nikdy nezotaví. Jediný člověk, který by mohl Declana milovat víc než Anne, je právě Brigid. Vezmu ho domů do Dromhairu. Brigid ho chce pohřbít v Ballinagaru vedle jeho otce. Potom se vrátím zpátky do Dublinu pro Anne. Bůh mi odpusť, že jsem ji tam nechal.

T. S.

2

JEZERNÍ OSTROV INNISFREE

Já zvednu se a půjdu, vždyť ve dne, za noci

z jezerních břehů slyším pleskot vod slabounce.

Na šedé dlažbě stojím, na prašné silnici

a ten zvuk mě bere za srdce.

W. B. Yeats

Letěla jsem do Dublinu, v kufru jsem pašovala urnu s Eoinovým popelem. Netušila jsem, jestli existují nějaké irské nebo mezinárodní zákony o převozu mrtvých, rozhodla jsem se, že to ani vědět nechci. Kufr na mě čekal u výdeje zavazadel, zkontrolovala jsem ho dvakrát, abych měla jistotu, že mi urnu nikdo nesebral. Potom jsem si půjčila auto, abych se dostala na severozápad do Sliga, kde jsem se chtěla pár dní zdržet a důkladně si prohlédnout nedaleký Dromahair. Nepřipravila jsem se patřičně na řízení na opačné straně a většinu tříhodinové cesty do Sliga jsem křižovala silnici a křičela hrůzou, vůbec jsem si nedokázala vychutnat pohled na krajinu, protože jsem se bála, že si nevšimnu nějaké značky, nebo narazím do auta v protisměru.

Na Manhatanu jsem řídila jen výjimečně. Vůbec nemělo smysl tam vlastnit auto. Eoin ale trval na tom, abych se naučila řídit a získala řidičák. Tvrdil, že svoboda je schopnost vyrazit, kdykoli tě srdce volá, a jak jsem vyrůstala, během krátkých dovolených a dobrodružných výprav jsme sjezdili celé východní pobřeží. To léto, kdy mi bylo šestnáct, jsme v červenci projeli celé Spojené státy, začali jsme v Brooklynu a skončili v Los Angeles. Tak jsem se naučila řídit, když jsme přejížděli dlouhé trasy po dálnici mezi městečky, kam už se nikdy znovu nepodívám. Přes kopce, červené skály na západě, přes prostor, kde bylo všechno a nic, s Eoinem vedle sebe. Cestou jsem se naučila Yatsovu báseň „Baile Aillin“, vyprávění plné legend a touhy, smrti a oklamání, lásky, která přesahuje život. Eoin držel ohmataný výtisk Yeatsovy poezie a poslouchal, jak klopýtám jednotlivými řádky, jemně mě opravoval a pomáhal s výslovností galských jmen ve starých legendách, dokud jsem nedokázala každý verš pronést tak, jako bych ho prožila. Měla jsem pro Yeatse slabost. Byl posedlý herečkou Maud Gonneovou, která ale věnovala svoji lásku nějakému revolucionáři. Eoin mě nechal tlachat o věcech, o nichž jsem si myslela, že jim rozumím, ale byly to jen moje romantické představy, třeba o filozofii, politice a irském nacionalismu. Jednoho dne jsem mu oznámila, že chci napsat román, který se bude odehrávat v Irsku během povstání v roce 1916.

„Tragédie přinášejí skvělé příběhy, ale byl bych radši, kdyby tvůj příběh, ten, který žiješ, ne ty, co píšeš, byl naplněn radostí. Nevyžívej se v tragédii, Annie. Raduj se z lásky. A až ji najdeš, nepusť ji. Nakonec je to jediná věc, které nebudeš litovat,“ řekl.

Láska mě nezajímala, pokud jsem o ní nemohla číst. Další rok jsem Eoina otravovala, aby mě vzal do Irska do Dromahairu, městečka, kde se narodil. Chtěla jsem navštívit Yeatsův festival ve Sligu, Eoin říkal, že to není daleko od Dromahairu, a také jsem si chtěla zlepšit galštinu. Eoin trval na tom, abych se ji učila, byl to náš jazyk, jazyk našeho společného života.

Jenže on rázně odmítl. Vlastně jsme se pohádali jen několikrát. Tehdy jsem dva měsíce mluvila se špatným irským přízvukem, abych ho potrápila.

„Moc se snažíš, Annie. Pokud uvažuješ o tom, jak pohybovat jazykem v ústech, tak to nikdy nebude znít přirozeně,“ vysvětloval mi s úsměvem.

Svoji snahu jsem ještě znásobila. Byla jsem ve svém upírání se na Irsko neoblomná. Chtěla jsem tam jet. Zašla jsem tak daleko, že jsem zavolala do cestovní kanceláře. Potom jsem Eoinovi přinesla návrhy s daty a cenovou kalkulací.

„Do Irska nepojedeme, Annie. Teď na to není vhodná chvíle. Ještě ne,“ vysvětloval, jeho brada prozrazovala umíněnost, odmítl všechny katalogy i itineráře.

„A kdy bude ta správná chvíle?“ dožadovala jsem se.

„Až budeš velká.“

„Cože? Ale já už jsem dospělá.“ Trvala jsem na svém a stále se držela toho špatného přízvuku.

„Vidíš? To bylo dokonalé. Přirozené. Nikdo by neřekl, že jsi Američanka,“ prohodil ve snaze odpoutat mou pozornost.

„Eoine, prosím. Táhne mě to tam,“ kvílela jsem teatrálně, ale tou fascinací jsem si byla jistá. Opravdu mě to tam lákalo. Zdávalo se mi o tom. Toužila jsem po té cestě.

„Věřím ti, Annie. Naprosto ti věřím. Ale teď se tam vrátit nemůžeme. Co kdybychom odjeli a nikdy se nevrátili zpátky?“

Ta představa mě naplnila údivem. „Tak tam zůstaneme! V Irsku potřebují doktory. Proč ne? A já bych mohla studovat v Dublinu!“

„Náš život je teď tady,“ namítl Eoin. „Přijde čas, ale není to teď, Annie.“

„Tak tam pojeďme jenom na návštěvu. Jenom se podívat, Eoine. A když ta cesta skončí, i kdybych se do té země zamilovala a chtěla tam zůstat, vrátíme se domů.“

Myslela jsem si, že se chovám rozumně a jeho neoblomnost mě mátla.

„V Irsku není bezpečno, Annie!“ namítl, protože začal ztrácet trpělivost. Měl zarudlé uši a v očích se mu blýskalo. „Nejedeme, holčičko. Pusť to z hlavy.“

Jeho zloba byla horší než políček, odběhla jsem do svého pokoje, zabouchla za sebou dveře, plakala, vztekala se a dětinsky si plánovala, jak uteču.

Ale on nikdy nepodlehl a já nebyla vzpurné dítě. Vlastně mi nikdy neposkytl důvod, aby bylo potřeba se bouřit. Nechtěl jet do Irska a nechtěl, abych tam jela já, nakonec jsem to z lásky a úcty k němu vzdala. Pokud ho vzpomínky na Irsko tak hluboce zraňují, jak bych mohla trvat na tom, aby se tam vrátil? Vyhodila jsem brožurky, zbavila se irského přízvuku a Yeatse jsem četla, jen když jsem byla sama. Dál jsme udržovali galštinu, ale ta ve mně nepodněcovala myšlenky na Irsko. Spíš mě nutila přemýšlet o Eoinovi a on mě povzbuzoval, abych se věnovala i dalším snům.

Začala jsem psát vlastní příběhy. Cizelovat své pohádky. Napsala jsem román, který se odehrával v době procesů s čarodějkami v Salemu, byla to knížka pro mladé lidi, kterou jsem prodala nakladatelství už ve svých osmnácti. Předtím se mnou Eoin strávil dva týdny v Salemu v Massachusetts, nechal mě pátrat, kolik se mi zachtělo. Napsala jsem také román o francouzské revoluci z pohledu mladé dvorní dámy Marie Antoinetty. Eoin s radostí změnil plány, přeobjednal pacienty a vzal mě do Francie. Byli jsme také v Austrálii, abych mohla napsat příběh o anglických trestancích, které sem poslali. Letěli jsme do Itálie, abych mohla napsat příběh o mladém vojákovi v době pádu Římské říše. Byli jsme také v Japonsku, na Filipínách a na Aljašce, všechno ve jménu mého bádání a sbírání informací.

Nikdy jsme se ale nedostali do Irska.

Desítky cest jsem podnikla sama. Posledních deset let života jsem byla zcela pohlcena prací, psala jsem jeden příběh za druhým a cestovala z jednoho místa na další, abych bádala a psala. Klidně jsem mohla jet do Irska sama. Ale nikdy jsem to neudělala. Nikdy mi na to nepřipadala ta správná chvíle, vždycky byla spousta příběhů, které bylo třeba vyprávět. Čekala jsem na Eoina, jenomže ten už teď mezi námi není. Eoin je po smrti a já v Irsku jezdila po špatné straně silnice s Eoinovým duchem v hlavě a jeho popelem v kufru.

Ten vztek, který jsem prožívala jako šestnáctiletá, nespravedlnost a zmatek z jeho odmítnutí, se znovu ozval v hrudi.

„Zatraceně, Eoine, měl jsi tu být se mnou!“ vyhrkla jsem a bouchla do volantu. Oči se mi zalily slzami a jen velmi těsně jsem se vyhnula náklaďáku, který uhnul a divoce troubil.

Když jsem přijela za soumraku do hotelu Great Southern – působil majestátně, byl světle žlutý a postavený pár let po irské občanské válce – ve Sligu, zůstala jsem sedět v autě na zaplněném parkovišti a poprvé po letech si odříkávala růženec, vděčná, že jsem naživu. Doklopýtala jsem do hotelu, zavazadla jsem vlekla za sebou, a když jsem se nahlásila v recepci, vystoupala jsem po schodišti, které připomínalo obrázky z  Titanicu, což bylo zvláštně symbolické, vzhledem k pocitu tonutí, s nímž jsem se potýkala už od odletu z New Yorku.

Svezla jsem se na postel obklopenou bytelným nábytkem a stěnami tapetovanými v různých odstínech fialové a usnula, aniž bych si zula boty. Probudila jsem se za dvanáct hodin zmatená a ukrutně hladová. Odpotácela jsem se do koupelny, abych se natěsnala do podivně úzké vany a chvěla se zimou, než se mi povedlo přijít na to, jak pustit teplou vodu. Všechno bylo natolik jiné, že mi chvíli trvalo, než jsem se zorientovala, ale zároveň natolik povědomé, že jsem ztrácela trpělivost sama se sebou kvůli problémům, které jsem zažívala.

O hodinu později jsem vykoupaná a oblečená vzala klíče a zamířila ke zdobnému schodišti do jídelny v přízemí.

Zabraná do tragických úvah jsem se vydala do ulic Sliga, dívenka ve mně se lekala těch nejmenších věcí, truchlící ženu ve mně trápilo, že jsem konečně na místě, ale Eoin se mnou není. Došla jsem po ulici Wolfe Tone ke katedrále, kde jsem zůstala stát pod věží se zvonem, zakláněla hlavu a čekala, až se rozezní. William Butler Yeats byl vyobrazený s šedivými vlasy a brýlemi na stěně vedle slov: „Yeatsova země“. Vypadal na té malbě jako Steve Martin a já cítila k tomu nevkusnému zobrazení odpor. Yeats si zasloužil víc než zfušovanou fresku. Básníkovo muzeum jsem v chladném protestu minula bez povšimnutí.

Městečko se nacházelo nad mořem, ale na několika místech vykukovaly pruhy břehu obnažené odlivem. Šla jsem a nevšímala si, jak daleko jsem se dostala, hltala jsem pohledem všechno, co mě najednou obklopovalo. Zašla jsem do obchodu se sladkostmi, potřebovala jsem cukr a také se zeptat, jak se dostanu zpátky do hotelu a do Dromahairu, pokud se pokusím přežít další odpoledne za volantem.

Majitel obchodu byl velice přátelský šedesátník, prodal mi kyselou lékořici a čokoládový karamel a vyptával se mě na návštěvu ve Sligu. Prozradil mě americký přízvuk. Když jsem se zmínila o Dromahairu a pátrání po předcích, pokýval hlavou.

„Není to vůbec daleko, tak dvacet minut jízdy. Určitě jeďte kolem jezera a držte se na silnici 286, dokud neuvidíte ceduli Dromahair. Je to opravdu hezká vyjížďka, cestou pojedete kolem Parker’s Castle, to je místo, které stojí za návštěvu.“

„Jmenuje se to jezero Lough Gill?“ zeptala jsem se a zarazila se včas, abych ho vyslovila správně. Lough se vyslovovalo jako skotské Loch.

„To je ono.“

Svírala se mi hruď a myšlenky na jezero jsem odsunula stranou, nebyla jsem ještě připravená přemýšlet o popelu a rozloučení.

Ukázal mi směr k hotelu, vysvětlil mi, že kdybych někam zabočila, mám poslouchat zvonění zvonu na katedrále. Když mi markoval nákup, zeptal se mě na rodinu.

„Gallagher, jo? Byla tu nějaká žena, která se jmenovala Gallagherová, ta se v Lough Gill utopila. No… je to téměř sto let. Ten příběh mi vyprávěla babička. Její tělo nikdy nenašli, ale říká se, že za jasných nocí ji lidé někdy vídají kráčet po vodě. Máme ale svoji vlastní dámu v jezeře. Myslím, že Yeats o ní napsal báseň. Napadá mě, že vlastně psal i o Dromahairu.“

„Stál mezi davem v Dromahairu, srdce mu spočívalo v hedvábí a poznal alespoň trochu něhy, než ho země pohltila do svého kamenného objetí,“ zarecitovala jsem a okamžitě přešla k irskému přízvuku, který jsem se naučila v mládí. Báseň o duchu té ženy jsem neznala, vůbec nic mi to nepřipomínalo, ale znala jsem tu o Eoinově milovaném Dromahairu.

„To je ono! To vůbec není špatné, děvče. Vůbec.“

Usmála jsem se a poděkovala mu, uloupla jsem si kousek čokolády a vlekla se přes celé město do hotelu, který voněl časem a dávno minulou dobou.

Ten člověk z cukrárny měl pravdu. Cesta do Dromahairu byla nádherná. Projížděla jsem pomalu krajinou, svírala volant a vybírala pomalu zatáčky, abych neohrozila sebe ani nic netušící irské řidiče. Chvílemi byla zeleň po obou stranách tak hustá, že jsem měla pocit, že mě ta klenba v každé zatáčce uzavře na silnici. Potom zeleň prořídla, dole zářilo jezero a vítalo mě doma.

Našla jsem místo, odkud byla krásná vyhlídka, zastavila a vyšplhala na nízkou kamennou zídku, která oddělovala silnici od svahu, abych si ji mohla vychutnat. Z mapy jsem věděla, že Lough Gill je dlouhé, táhne se od Sliga až do hrabství Leitrim, ale z místa, odkud jsem se dívala na východní břeh, mi jezero připadalo důvěrně známé a odlehlé, obklopené čtverci políček lemovaných kamennými zídkami, které se po obou stranách táhly od břehů do kopců. Občas byl vidět nějaký dům, ale měla jsem pocit, že se ten výhled nemůže příliš lišit od toho, jak krajina vypadala před sto lety. Mohla jsem snadno seskočit ze zídky a vydat se po dlouhém travnatém svahu ke břehu, ale obávala jsem se, že by ta cesta mohla být delší, než shora vypadala. Chvíli jsem o tom přemýšlela, věděla jsem, že bych mohla vzít urnu a mít ten děsivý úkol za sebou. Na jednu stranu jsem toužila vstoupit do klidné modré vody a říct Eoinovi, že jsem našla jeho domov. Odolala jsem ale volání té vody, neměla jsem tušení, jestli pod trávou, která se táhla pode mnou, nejsou bažiny. Uvíznout v mazlavém bahně s Eoinovou urnou mi nepřipadalo jako dobrý plán.

O deset minut později už jsem zahýbala na hlavní ulici městečka Dromahair a hledala znamení a symboly. Nebyla jsem si jistá, kde začít. Nemohla jsem klepat na dveře a vyptávat se na lidi, kteří dávno zemřeli. Procházela jsem hřbitovem u kostela a pročítala jména a data, vnímala shluky hrobů, které naznačovaly rodiny, a květiny, které naznačovaly lásku.

Na malém hřbitově žádní Gallagherové nebyli, tak jsem znovu nasedla do auta a pokračovala po hlavní ulici, až jsem zahlédla nenápadný nápis „Knihovna“, pod ním šipku směřující do úzké uličky, která nebyla širší než průchod.

Byl to jen takový kamenný domek se čtyřmi neomítnutými stěnami a břidlicovou střechou, dvěma temnými okny, ale knihovny jsou pro hledání skvělé. Zabočila jsem na štěrkem vysypané parkoviště, kam se nemohla vejít víc než tři auta, a vypnula motor.

Zevnitř byl prostor menší než moje pracovna na Manhattanu. A byty na Manhattanu jsou opravdu maličké, ačkoli stojí dva miliony dolarů. Nějaká žena, možná o pár let starší než já, se skláněla nad románem. Knížky, které bylo třeba zařadit zpátky do regálů, se jí kupily na stole. Vzhlédla a nepřítomně se na mě usmála, zřejmě byla ponořená do příběhu. Natáhla jsem k ní ruku, abychom se pozdravily.

„Dobrý den. Vím, že to zní zvláštně, ale napadlo mě, že knihovna by mohlo být dobré místo, kde začít. Můj dědeček se tady narodil v roce 1915. Zmínil se, že jeho otec byl farmář. Dědeček odjel na začátku třicátých let do Ameriky a už se sem nikdy nevrátil. Chtěla jsem vědět,“ mávla jsem bezmocně rukou k oknu s výhledem do uličky, „odkud pochází, možná se podívat na místa, kde jsou pohřbeni jeho rodiče.“

„Jak se jmenoval příjmením?“

„Gallagher,“ odpověděla jsem v naději, že neuslyším znovu příběh o ženě, která se utopila v jezeru.

„To je tady dost běžné příjmení. I moje matka byla Gallegherová. Ale ona pochází z Donegalu.“ Vstala, obešla stůl a hromady knih, pro které očividně neměla místo.

„Máme kompletní sbírku knížek od ženy, která se jmenuje Gallagherová.“ Došla k jedné polici a jednu hromádku narovnala. „Napsala je na začátku dvacátých let, ale byly znovu profesionálně vytištěné a loni na jaře je knihovna dostala jako dar. Všechny jsem je přečetla. Jsou skutečně nádherné. Všechny. Předběhla svou dobu.“

S úsměvem jsem přikývla. Knihy od nějaké ženy s běžným příjmením nebyly vyloženě to, po čem jsem pátrala, ale nechtěla jsem být nezdvořilá. „Jaký okrsek?“ zeptala se.

Nechápavě jsem na ni zírala. „Okrsek?“

„Půda je tady rozdělená na okrsky a každý z nich má jméno. V hrabství Leitrim je jich přibližně 1500. Říkala jste, že váš pradědeček byl farmář.“ Posmutněle se na mě usmála. „Jenomže na irském venkově byl farmářem každý, zlato.“

Vybavila se mi malá vesnička, kterou jsem projížděla, shluk domů a krátká hlavní ulice. „Nemám tušení. Není tu třeba hřbitov? Myslela jsem, že bych se mohla trochu porozhlédnout. Tohle je malé hrabství, ne?“

Teď na mě nechápavě zírala ona. „V každém okrsku jsou parcely. Pokud ale neznáte okrsek, těžko najdete hrob. A většina starších hrobů nemá náhrobky. Na to byly potřeba peníze, ale ty tady nikdo neměl. Proto se používaly jen značky. Rodina ví, kdo je kdo.“

„Jenže… já jsem rodina, ale nemám tušení,“ vyhrkla jsem podivně rozjitřeně. Možná jsem byla nevyspalá po cestě, možná jsem se ještě nevzpamatovala z Eoinovy smrti a teď tady mám hledat jehlu v kupce sena.

„Zavolám Maeve. Pracovala téměř padesát let jako sekretářka ve farnosti Killanummery,“ navrhla a bylo znát, že nechápe, proč jsem tak rozčílená. „Třeba tam budou nějaké církevní záznamy, které byste si mohla prohlédnout. Pokud někdo něco ví, je to Maeve.“ Sáhla po telefonu, zpaměti vytočila číslo a nervózně upírala pohled někam mezi mě a hromadu knih na stole.

„Maeve, tady Deirdre z knihovny. Mám tu knihu, na kterou čekáš. Ne, tu ne. Tu o tom zlém milionáři.“ Deirdre mlčela a pokyvovala, ačkoli ta žena, s níž hovořila, nemohla mít tušení, že s ní souhlasí. „Přesně tak. Dívala jsem se na ni. Bude se ti líbit.“ Zabloudila ke mně znovu pohledem. „Maeve, mám tu jednu ženu, přijela až z Ameriky. Tvrdí, že odsud pochází její rodina. Napadlo mě, jestli neexistují nějaké farní záznamy, do nichž by se mohla podívat. Chce vědět, kde jsou její předkové pohřbeni.“ Znovu přikývla, tentokrát smutně a já odhadovala, že Maeve jí říká něco, co už ví.

„Mohla byste zajet do Ballinamoru,“ zeptala Deirdre a otočila se od sluchátka, jako kdyby ji Meave vybídla, aby mi to řekla okamžitě. „Je tam genealogické centrum. Možná by vám mohli pomoct. Ubytovala jste se ve Sligu?“

Překvapeně jsem přikývla.

„Tady kolem skutečně není kde se ubytovat, pokud si nepronajmete pokoj v domě u jezera, ale většina lidí ani neví, že tam něco takového je. Nikde neinzerují,“ vysvětlovala mi Deirdre.

Zavrtěla jsem hlavou a naznačila, že to netuším ani já. Knihovnice to sdělila Meave.

„Ta rodina jsou Gallagherovi.“ Chvíli poslouchala. „Řeknu jí to.“ Znovu se otočila od sluchátka.

„Meave chce, abyste jí přivezla tu knihu o milionáři a dala si s ní čaj. Můžete jí říct něco o své rodině, možná ji něco napadne. Je stará jako ty okolní kopce,“ zašeptala Deirdre a zakryla mikrofon, aby jí Meave neslyšela. „Ale pamatuje si všechno.“

Ta žena otevřela dveře ještě před tím, než jsem stihla zaklepat. Vlasy měla jemné jako chmýří, takže jí vytvářely kolem hlavy šedivý obláček. Brýle s černými obroučkami byly silné jako moje ruka a širší než její obličej. Pohlédla na mě skrz ně, upřela na mě mrkající oči a našpulila rty nalíčené fuchsiovou rtěnkou.

„Meave?“ V tu chvíli jsem si uvědomila, že neznám její příjmení. „Omlouvám se, ale Deirdre mi neřekla celé vaše jméno. Mohu vám říkat Meave?“

„Já vás znám,“ prohodila a její obočí, už tak samá rýha, se zvrásnilo ještě víc.

„Opravdu?“

„Ano.“

Natáhla jsem k ní ruku, abychom se přivítaly. „Posílá mě Deirdre.“

Nepodala mi ruku, jen ustoupila a naznačila, abych vešla. „Jak se jmenuješ, děvče? Znám sice tvoji tvář, ale to neznamená, že si pamatuju i jméno.“ Otočila se a belhala se dovnitř, očividně očekávala, že půjdu za ní. Následovala jsem ji a zavřela za sebou dveře. Obklopil mě pach vlhkosti, prachu a koček.

„Anne Gallagherová,“ řekla jsem. „Jsem Anne Gallagherová. Asi by se dalo říct, že jsem podnikla cestu za svými kořeny. Tady v Dromahairu se narodil můj dědeček. Moc ráda bych zjistila, kde jsou pohřbeni jeho rodiče.“

Meave mířila ke stolečku prostřenému k čaji, stál vedle vysokých oken s výhledem do přerostlé zahrady. Když jsem vyslovila své jméno, zarazila se, jako by úplně zapomněla, kam míří.

„Eoin,“ vyhrkla.

„Ano! Eoin Gallagher byl můj dědeček.“ Rozbušilo se mi srdce. Popošla jsem pár kroků, nebyla jsem si jistá, jestli si mám sednout a dát si s ní čaj, nebo zůstat stát. Ona se na chvíli zastavila zády ke mně, její drobnou postavu rámovalo odpolední světlo, jako by uvízla ve vzpomínkách nebo se nedokázala rozpomenout. Netušila jsem, o co z toho se jedná. Čekala jsem, až mi naznačí, co ode mě čeká, nebo vysloví pozvání, doufala jsem, že nezapomene, že v domě ještě někdo je. Tiše jsem si odkašlala.

„Meave?“

„Říkala, že přijdeš.“

„Deirdre? Ano. Taky vám posílá tu knihu.“ Vytáhla jsem ji z kabelky a popošla o dalších pár kroků.

„Ne Deirdre, holčičko. Anne. Anne říkala, že přijdeš. Potřebuju čaj. Dáme si ho společně,“ zamumlala a znovu vykročila. Posadila se ke stolku a zkoumavě si mě prohlížela. Přemýšlela jsem, jak se vymluvit. Najednou jsem měla pocit, jako bych se ocitla v jednom z Dickensových románů a popíjela čaj se slečnou Havishamovou. Netoužila jsem ochutnat starý svatební dort a pít Earl Grey ze zaprášených šálků.

„Ach, to je od vás milé,“ kličkovala jsem a položila na stůl poblíž knihu o zlém milionáři.

„Eoin se do Dromahairu nikdy nevrátil. Vrací se jich jen málo. Ta situace má i jméno, víš. Říká se tomu irské sbohem. Ale ty jsi tady,“ vysvětlovala Meave a stále na mě upírala pohled.

Nedokázala jsem odolat lákadlu Eoinova jména. Odložila jsem tašku vedle křesla naproti ní a posadila se. Snažila jsem se nekoukat příliš upřeně na talíř se sušenkami, nebo na květované talířky a šálky. Co nevím, to mi neublíží.

„Naleješ nám?“ zeptala se škrobeně.

„Ano. Ano, moc ráda,“ vykoktala jsem a snažila se rozpomenout na chvíli, kdy jsem se cítila tak nepříjemně americky. V duchu jsem probírala etiketu a snažila se rozpomenout, čím se začíná.

„Cukr, citron nebo mléko?“ zeptala jsem se.

Jen si odfrkla. „Čistý.“

Skousla jsem si ret, abych zakryla vděčnost, nalila jsem trochu čaje i do svého šálku a přála si, aby to bylo víno.

Zvedla čaj ke rtům a bez zájmu se napila. Přidala jsem se.

„Znala jste Eoina dobře?“ zeptala jsem se, když jsme obě odložily podšálky.

„Ne. Vlastně ne. Byl daleko mladší než já. A trochu rošťák.“

Eoin byl mladší než Maeve? Bylo mu téměř osmdesát šest, když zemřel. Snažila jsem se spočítat, kolik, let může znamenat „mnohem mladší“.

„Je mi devadesát dva,“ oznámila Meave. „Moje matka se dožila sta tří let. Mé babičce bylo devadesát osm. Prababička byla tak stará, že vlastně nikdo nevěděl, kolik jí je. Byli jsme rádi, že odešla.“

Skryla jsem smích za decentní zakašlání.

„Tak se mi ukaž,“ vybídla mě a já k ní poslušně zvedla oči. „Nemůžu tomu uvěřit. Vypadáš přesně jako ona,“ pronesla obdivně.

„Jako Eoinova matka?“

„Jako Anne,“ souhlasila. „Je to zvláštní.“

„Viděla jsem nějaké fotografie. Ta podoba je opravdu nápadná. Ale překvapuje mě, že si na ni pamatujete. Musela jste být malé děvčátko, když zemřela.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Ne, dobře jsem ji znala.“

„Bylo mi řečeno, že Declan a Anne Gallagherovi zemřeli v roce 1916. Eoina vychovala jeho babička Brigid, Declanova matka.“

„Nééé,“ namítla a protahovala to slovo, když zavrtěla hlavou. „Anne se vrátila. Ne hned, to ne. Vzpomínám si, jak o ní lidé mluvili, když se objevila. Povídalo se… Byly to spekulace o tom, kde byla. Ale vrátila se.“

Zaskočeně jsem se na tu starou paní dívala. „To mi dědeček neřekl,“ vypravila jsem ze sebe.

Chvíli o tom přemýšlela, pokývala hlavou, napila se čaje a upírala oči stále dolů. Napila jsem se také, srdce mi bušilo pocitem zrady.

„Možná už to mám popletené,“ přiznala po chvíli. „Nenech se dohnat k pochybnostem bláboly staré ženské.“

„Bylo to už dávno,“ nabídla jsem jí výmluvu.

„Ano, bylo. A paměť je legrační věc. Pohrává si s námi.“

Přikývla jsem a ulevilo se mi, že to tvrzení tak snadno zpochybnila. Chvíli jako by si byla jistá a její jistota mě rozhodila.

„Jsou pohřbení v Ballinagaru. Tím jsem si jistá.“

Vytáhla jsem z kabelky malý zápisník a tužku. „Jak se tam dostanu?“

„No, je to odsud docela dlouhá procházka. Nebo krátká cesta autem. Možná tak deset minut nebo míň. Jeď po hlavní ulici na jih – támhle. Vidíš?“ ukázala k předním dveřím. „To tě vyvede přímo z městečka. Pojedeš asi tři kilometry, na křižovatce zabočíš a budeš pokračovat no… asi tak půl kilometru. Potom zahneš doleva. Popojedeš ještě kousek. Pak uvidíš vlevo kostel svaté Marie. Hřbitov je přímo za ním.“

Po její instrukci, abych popojela ještě kousek, jsem si přestala psát poznámky. „Nemají tu ulice jména?“

„No, to nejsou ulice, moje milá. Jsou to cesty. A lidi tady kolem to znají. Kdyby ses ztratila, zastav a někoho se zeptej. Určitě budou vědět, kde je kostel. Taky se můžeš začít modlit. Bůh vždycky vyslyší naše modlitby, když se chceme dostat ke kostelu.“

15. května 1916

Cesta do Dromahairu se zabaleným Declanovým tělem připevněným na autě byla ta nejdelší v mém životě. Brigid nepromluvila ani slovo, miminko nebylo k utišení, jako by cítilo beznaděj našeho zoufalství. Když jsem je vyložil v Garvagh Glebe, odvezl jsem Declana k otci Darbymu na pohřeb. Uložil ho k odpočinku v Ballinagaru vedle jeho otce. Koupil jsem náhrobní kámen, který tam položí, až do něj vytesají písmena. Pokud je Anne mrtvá, jak jsem se bál, pohřbíme ji vedle Declana, pak budou mít náhrobní kámen společný. To by určitě oba chtěli.

Vrátil jsem se do Dublinu, ačkoli návrat zpátky do města byl velmi náročný. Britská armáda vyhlásila stanné právo a všechny silnice lemovali vojáci a obrněná vozidla. Ukázal jsem jim doklady a lékařskou tašku, takže mě nakonec pustili. Nemocnice byly plné raněných povstalců, vojáků i civilistů. Především civilistů. Potřebovali lékaře, takže mě pustili dovnitř, ačkoli ostatní odmítali.

Prohledal jsem márnice i nemocnice na Jervis Street, Mater, i St. Patrick, dokonce i ženskou nemocnici, protože jsem slyšel, že po kapitulaci se tam povstalci shromáždili na trávníku. Na náměstí Merrion postavili dočasnou polní nemocnici, šel jsem i tam, i když nezbylo nic, jen lidé z okolních domů. Řekli mi, že ranění a mrtví byli odvezeni, ale nebyli si jistí kam. Řeči o masových hrobech, kam se ukládali neidentifikovaní mrtví na hřbitovech Glasnevin a Deansgrange, mě přiměly prosit správce o jména, která mi ale nemohli říct. Tvrdili, že už je příliš pozdě, dodali, že se sepíší seznamy mrtvých a zřejmě se zveřejní v novinách Irish Times, ačkoli nikdo nevěděl kdy.

Prohlížel jsem ulice, procházel ty vyhořelé slupky kdysi nádherných domů na Seckville a vláčel se nekonečným popelem, který byl místy stále natolik horký, že se mi tavily boty. Na Moore Street, kde jsem našel Declana, lidé vcházeli do rozbořených domů a vycházeli ven. Ten uprostřed dostal přímý zásah. Zřítil se a děti prohledávaly rozvaliny, hledaly dřevo na otop a předměty, které by mohly prodat. Potom jsem zahlédl Annin šál. Byl výrazně zelený, ladil jí k očím. Když jsem ji viděl naposledy, měla ho přes ramena a zastrčený do sukně, aby jí nepřekážel. Teď ho na sobě mělo nějaké mladé děvče a povlával jí ve větru jako vlajky s trikolorou, které jsme vztyčili nad hlavní poštou jako vítězoslavní dobyvatelé. Teď jsou pryč. Zničené. Stejně jako Declane a Anne.

Bez sebe hrůzou a únavou jsem se za tou dívkou rozběhl a chtěl po ní, aby mi řekla, kde ten šál našla. Ukázala na sutiny u nohou. Měla prázdný pohled a staré oči, ačkoli jí nemohlo být víc než patnáct.

„Leželo to tady, pohřbené pod cihlama. Byla v něm malá dírka. Nechala jsem si to. V tomhle domě jsem bydlela, takže ten šál je teď můj.“ Vystrčila bradu, jako by se bála, že jí ho vytrhnu. Možná bych to udělal. Místo toho jsem však trávil zbytek dne mezi hromadami kamení a stěn a prohledával rozvaliny, hledal jsem Anne. Když zašlo slunce a má snaha neměla žádný výsledek, vrátila se ta dívka, stáhla si šál z ramen a podala mi ho.

„Změnila jsem názor. Je tvůj. Možná je to to jediné, co ti zbyde po ženě tvého srdce.“ Nedokázal jsem skrýt slzy a její oči nevypadaly tak staré, když se otočila k odchodu.

Zítra se vrátím zpátky do Dromahairu a pohřbím šál vedle Declana.

T. S.

3

ULOUPENÉ DÍTĚ

Lidské dítě, pojď jen pojď,

Do království lesů, vod

A za ruku se víly chyť,

Na světě je více pláče než lze uvěřit.

W. B. Yeats

Se srdcem až v krku a zarudlýma očima jsem si opakovala Maeveiny instrukce jako gregoriánský chorál. Našla jsem cestu na hřbitov v Ballinagaru i do kostela, který vypadal, jako by ty hroby hlídal. Stál uprostřed prázdných polí, budova fary stála za ním a potom už následovaly jen nekonečné kamenné zídky, kterým dělalo společnost jen několik krav. Zaparkovala jsem na prázdném místě před kostelem a vystoupila do vlažného červnového odpoledne. Pokud v Irsku bylo nějaké léto, zatím se nedostavilo. Měla jsem pocit, jako bych našla Golgotu a viděla Ježíše na kříži. S očima zaplněnýma slzami a třesoucími se dlaněmi jsem prošla velkou dřevěnou branou do prázdné kaple, kde se zbožná úcta stala organickou součástí stěn i dřevěných lavic. Vysoký strop odrážel tisíce křtin, bezpočet úmrtí a nevídané množství setkání, které sahaly dál než data na nedalekých hrobech.

Milovala jsem kostely stejně jako hřbitovy a knihy. Všechny ty věci označovaly lidskost, čas a život. Necítila jsem mezi kostelními zdmi pocit viny, soudu, tíhy nebo hrozby. Věděla jsem, že podobné pocity nesdílí mnoho lidí, možná to bylo kvůli Eoinovi. Vždycky přistupoval k náboženství s úctou a humorem, což byla zvláštní kombinace, která oceňovala to dobré a stavěla to do vhodné perspektivy. I já měla k Bohu stejně nekomplikovaný vztah. Jednou jsem někde slyšela, že náš pohled na Boha souvisí s tím, od koho jsme se o něm dozvěděli. Naše představa o něm potom odrážela toho člověka. Já se o bohu učila od Eoina, a protože jsem ho měla ráda a obdivovala ho, obdivovala a milovala jsem i Boha.

Ve škole jsme samozřejmě měli náboženství, učila jsem se katechismus i historii, ale vnímala jsem to stejně jako všechny ostatní předměty. Přijala jsem věci, které mě zaujaly, a odsunula stranou ty, které mi nepřipadaly zajímavé. Jeptišky si stěžovaly, že náboženství není žádný bufet, kde si člověk vybere jen něco. Zdvořile jsem se usmála a mlčky nesouhlasila. Život, náboženství a učení byly přesně takové. Neustálá možnost výběru. Kdybych se pokoušela přijmout všechno, co mi najednou nabízeli, asi bych se příliš rychle přejedla a všechny příchutě by mi splynuly. Nic by samo o sobě nedávalo smysl.

Když jsem seděla v kostele, kde uctívali Boha generace mých předků, kde se odříkávaly modlitby, lámala i léčila se tam srdce, všechno mi to najednou dávalo smysl. Náboženství dávalo smysl, pokud se zasadilo do kontextu boje o život a smrt. Kostel představoval památník spojení s minulostí, který v současnosti uklidňoval a mně klid skutečně poskytl.

Vystoupala jsem na kopec za kostelem, kde se rozkládal hřbitov. Byl odtamtud výhled na špičky věží a klikatou silnici, po které jsem před chvíli jela. Některé z kamenů byly vyvrácené nebo propadlé, některé pokrývala tak silná vrstva lišejníku a byly tak sešlé, že se na nich nedala přečíst jména ani data. Jiné byly úplně nové, obklopené kameny a naplněné vzpomínkami. Novější hroby, novější úmrtí lemovala okraje hřbitova, jako kdyby se smrt rozlévala jako vlnky, které vyvolá kámen hozený do jezera. Nové náhrobní kameny byly čisté, z hladkého mramoru, jména se na nich dala snadno přečíst. Maeve mě varovala, že hřbitovy jsou v Irsku většinou směsicí starého a současného, rodinným propojením, ačkoli ten vztah může být starý několik staletí. Na hřbitově v Ballinagaru vypadala většina hrobů, zvlášť ty výše položené, jako zkamenělí trpaslíci a hobiti v trávě, kteří vykukují a lákají mě k sobě.

Svoji rodinu jsem našla pod stromem na okraji staré části hřbitova. Náhrobek tvořil vysoký obdélník s vyrytým jménem Gallagher v dolní části. Nad ním byla jména Declan a Anne. S dojetím jsem si je prohlížela a dotýkala se jich. Vidět byly i číslice 1892 a 1916, pocítila jsem úlevu, že Meave se nakonec mýlila. Declane a Anne zemřeli společně, přesně jak jsem si myslela. Padla jsem na kolena, cítila euforii a omámení, najednou jsem si nebyla jistá, jestli se udržím na nohou. Uvědomila jsem si, že s nimi hovořím, vyprávím o Eoinovi, o sobě, o tom, jak moc pro mě znamená, že jsem je našla.

Když jsem se vypovídala, vstala jsem a znovu pohladila kámen, teprve v tu chvíli jsem si všimla i hrobů kolem. Vlevo byl menší náhrobek, i na něm bylo jméno Gallagher. Jména Brigid a Peter byla čitelná, ale data narození a úmrtí ne. Peter Gallagher, Declanův otec, zemřel dřív než Declan a Anne, Brigid odešla někdy poté. O tom mi Eoin nikdy nevyprávěl. Nebo jsem se možná nikdy nezeptala. Věděla jsem jen, že když odjížděl z Irska, byla jeho babička už po smrti.

Položila jsem dlaň i na Brigidino a Peterovo jméno a poděkovala Brigid za to, že Eoina vychovala a zformovala člověka, který mě miloval a s obrovskou péčí se o mě staral. Samozřejmě ho milovala stejně oddaně, jako on miloval mě. Určitě o tom věděl.

Na obloze se kupily mraky, do tváří se mi opíral vítr, naznačoval, že je čas jít. Když jsem se otočila k odchodu, upoutal mě náhrobní kámen za hrobem Gallagherových, nebo možná ohlazené jméno, které se rýsovalo uprostřed tmavého náhrobku. Znělo Smith, bylo ale jen kousek nad zemí, takže část písmen zakrývala tráva. Váhala jsem a přemýšlela, jestli je to hrob Thomase Smitha, toho vážného muže v třídílném obleku, kterého Eoin miloval jako svého otce.

Ucítila jsem nejdřív dopadnout jednu kapku, potom další a vzápětí se nebe otevřelo a se zasténáním a burácením spustilo příval. Potlačila jsem zvědavost a rozběhla se dolů z kopce, kličkovala jsem mezi lesklými pomníky a slibovala těm kamenům, že se vrátím.

Když jsem se večer vrátila zpátky do hotelu ve Sligu, probírala jsem se kufrem a hledala věci z Eoinovy zamčené zásuvky. Z nějakého náhlého popudu jsem do kufru hodila i hnědou obálku, možná proto, že Eoin trval na tom, abych si přečetla tu knížku. Po jeho smrti jsem na to ale ani nepomyslela, byla jsem příliš zdrcená smutkem a vyčerpaná, abych po čemkoli pátrala, byla jsem úplně ztracená a sotva se dokázala postarat sama o sebe. Když jsem ale viděla hroby svých praprarodičů, chtěla jsem si vybavit i jejich obličeje.

Přemýšlela jsem, jak dlouho na ně nikdo nevzpomínal, a znovu mě zabolelo u srdce. Od Eoinovy smrti jsem stále bojovala se slzami, ale Irsko mi v mé bolesti neulevilo. Ty emoce byly ale teď jiné. Lemovaly je radost a vděk, a i když vypadaly stejně, prožívala jsem je úplně jinak.

Vysypala jsem obálku na stolek, stejně jako jsem to před měsícem udělala na Eoinově posteli. Knížka, která byla těžší než ostatní předměty, vyklouzla jako první, fotografie se rozlétly kolem jako dodatečné myšlenky. Odložila jsem obálku stranou, ale dopadla ztěžka, jako kdyby trochu zaduněla. Znovu jsem ji zvedla a zvědavě nahlédla dovnitř. Mezi papírem a podšívkou uvízl v rohu prstýnek. Vyprostila jsem ho a zjistila, že je to jemný zlatý filigránový kroužek, který se rozšiřuje kolem světlé kameje na achátovém pozadí. Byl nádherný a starý, pro historika lákavá kombinace. Navlékla jsem si ho na prst, nadšená, že přesně padne, toužila jsem, aby mi Eoin mohl říct, komu patřil.

Nejspíš byl jeho maminky, tak jsem posbírala staré fotografie, abych zjistila, jestli ho na některé z nich nemá na prstě. Na jedné fotce měla Anne ruce zabořené do kapes šedého kabátu, na druhé držela za ruku Declana, na dalších nebyly ruce vidět.

Znovu jsem se jimi probírala, sahala na tváře, které předcházely té mojí. Zastavila jsem se u fotografie s Eoinem, při pohledu na nešťastnou drobnou tvářičku a vlasy učesané na pěšinku se mi sevřelo srdce a oči se mi znovu zalily slzami. Viděla jsem už v tom dětském výrazu starého pána, připomínalo ho držení brady a zamračený výraz. Fotografie byla samozřejmě černobílá, tak jsem mohla jen odhadovat barvu jeho vlasů nebo modrých očí. Co si pamatuju, byl dědeček prošedivělý, ale tvrdil, že míval stejně rezavé vlasy jako jeho otec před ním a můj otec po něm.

Odložila jsem Eoinovu fotografii stranou a prohlížela si ostatní. Znovu jsem se zarazila u té, na které byla moje babička s Thomasem Smithem. Nebyla pořízena ve stejnou dobu, jako ta, na níž byli všichni tři – Anne, Thomas a Declan společně. Anne měla jiný účes i jiné oblečení, Thomas Smith na sobě měl tmavší oblek. Vypadal starší, ačkoli jsem nemohla přijít na to proč. Patina na snímku byla shovívavá, vlasy měl tmavé a nezakryté. Možná to bylo tím, jak držel ramena, nebo vážností jeho postoje. Ta fotografie byla trochu přeexponovaná, což odplavilo detaily z Anniných šatů a dodalo její pleti perlový nádech, který bývá na starých fotografiích častý.

V té hromádce byly i fotky, které jsem ještě neviděla. Prohlížení tehdy v noci přerušila Eoinova bolest a smrt, zarazila jsem se u snímku rozhlehlého domu, kolem něhož rostly stromy a v dálce se lesklo jezero. Prohlížela jsem si krajinu i rozlohu vodní hladiny. Vypadalo to jako jezero Gill. Měla jsem si vzít ty fotografie sebou do Dromahairu. Mohla jsem se na ten dům zeptat Maeve.

Na dalším snímku stála kolem Thomase a Anne ve vyzdobeném sále skupinka mužů, které jsem neznala. Declan tam s nimi nebyl. Ve středu skupiny stál vysoký usměvavý muž s tmavými vlasy, jednou rukou objímal Anne kolem ramen, druhou rukou objímal Thomase. Anne upírala pohled do objektivu, na tváři měla udivený výraz.

Ten výraz jsem znala, často ho zachycovaly fotografie z mých autogramiád. Byl to pohled, který dával najevo nejistotu a pochybnosti, že se se mnou vůbec chce někdo fotit. Postupně jsem začala svůj výraz ovládat a dokázala nasadit profesionální úsměv, ale držela jsem se pravidla neprohlížet si fotografie, které mi můj agent z podobných akcí posílal. Co nevidím, to mě netrápí.

Tu fotografii jsem zkoumala dál, upoutal mě muž, který stál vedle Anne.

„Ne,“ vydechla jsem. „To není možné.“ V údivu jsem na něj zírala. „Ale je to tak.“ Ten muž, který objímal kolem ramen Anne, byl Michael Collins, vůdce hnutí, které donutilo Anglii k uzavření dohody. Před rokem 1922 existovalo jen několik jeho fotografií. O Michaelu Collinsovi a jeho partizánských taktikách slyšeli mnozí, ale jen jeho nejbližší spolupracovníci věděli, jak vypadá. Pro Korunu bylo pak těžší ho zadržet. Když ale byla dohoda uzavřená a on začal sjednocovat Iry, aby ji přijali, byla pořízena jeho fotografie a zachována v historických dokumentech. Ty snímky jsem viděla, jeden byl vyfocený během projevu, paže měl dramaticky zvednuté, na druhém na sobě měl velitelskou uniformu, byla pořízena v den, kdy se Britové vzdali hradu, což byl předešlých sto let symbol britské nadvlády v Dublinu.

Ještě chvíli jsem si tu fotku prohlížela a obdivovala ji, potom jsem ji odložila a sáhla po knížce. Byl to deník, velice starý, písmo bylo pečlivě vykroužené, rukopis vypadal nádherně úhledně. Prolistovala jsem ji, aniž bych se pustila do čtení, jen jsem kontrolovala data. Zápisky pocházely z let 1916–1922, nebyly soustavné, uběhly měsíce, někdy roky, než se objevily další. Rukopis byl ale po celou dobu stejný. Nic nebylo přeškrtané, nebyly tam žádné kaňky ani potrhané stránky. Každý zápis byl dole opatřen iniciálami T. S.

„Thomas Smith?“ pronesla jsem pro sebe. Bylo to to jediné, co mi dávalo smysl, ale překvapilo mě, že Eoin měl jeho deník. Přečetla jsem si první zápisek z 2. května 1916. Hrůza a údiv ve mně narůstaly, když jsem četla o Velikonočním povstání a smrti Declana Gallaghera. Prolistovala jsem několik dalších zápisků a četla o Thomasově snaze najít Anne a smířit se se ztrátou přátel. V den, kdy byl ve vězení Kilmainhaim Gaol popraven Seán Mac Diarmada si zapsal: Seán dnes ráno zemřel. Myslel jsem si, že by mohl být ušetřen, když se popravy na pár dnů zastavily. Ale popravili ho také. Jedinou útěchou mi je vědomí, že to uvítal. Zemřel pro svobodu Irska. Tak by to viděl on. Ale sobecky přiznávám, že mi to připadá jako hrozná škoda. Bude mi moc chybět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vítr to ví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.