Překlad Pavla Jakobsson

NENÍ TO MOJE DCERA

Copyright © Kate Hewitt, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

All rights reserved

Translation © Pavla Jakobsson, 2021

ISBN 978-80-249-4437-1

Pro moji úžasnou maminku Margot Berryovou. Děkuji, že jsi mě vždycky podporovala v psaní, od Vánoční růže až dodnes. Mám tě moc ráda! S láskou, Katie

Prolog

Pokoj tlumeně osvětluje měsíc, jehož stříbrné paprsky dopadají na podlahu, a zářící hvězdy na stropě, které jsi dostala jako dárek k pátým narozeninám.

Ležíš úplně klidně, chvějící se řasy ti ovívají tváře a zlatavé vlasy máš rozprostřené na polštáři. Jsi tak krásná a jen z pohledu na tebe mě strašně bolí srdce.

Dýcháš tak mělce, že to skoro neslyším, ale vidím, jak se ti hrudník zvedá a zase plynule klesá. Každý další nádech a výdech mi dávají naději. Pořád jsi tady. Pořád tě mám. Zatím.

Už několik měsíců se snažím smířit s tvou diagnózou. Zkouším ta slova vyslovit, osahávám si tu skutečnost, jako když člověk zkouší ponořit palec na noze do studené vody, ale ve chvílích, jako je tahle, je to pro mě pořád šok. Když si to uvědomím, vyrazí mi to dech a zůstanu jako opařená. Jak se tohle stalo? Jak je to možné?

Nejhorší na tom všem je, jak často vidím v tvých očích otázku, která ti zastře zrak: proč se mi tohle děje?

Zvednu se z postele. Nedokážu sedět v klidu. Zvednu tvého plyšového králíčka s ušima olemovanýma hedvábím, který spadl na podlahu, a zastrčím ti ho pod ruku. Ve spánku se usměješ a přitulíš se k němu.

Během dlouhé, tiché a osamělé noci se v duchu ohlížím několik let do minulosti – promítám si všechna ta rozhodnutí i chyby, všechny ty touhy a ztráty, všechno, co nás dovedlo až sem.

Je to tak trochu mučení, takhle nad tím zpětně přemýšlet, trápit se každou maličkostí a otázkami, které si musím položit. Co kdybych byla jiná? Co kdybych udělala věci jinak? Co kdybych byla od začátku chytřejší, silnější, nesobečtější? Co kdyby?

Nebyla bys tady. Vůbec bys tady nebyla. V tu chvíli, připravená na tragédii a pohlcená láskou, nedokážu na tu příšernou a zoufalou otázku odpovědět – kdybych mohla vrátit čas a všechno změnit, udělala bych to?

Část první

Kapitola první

Milly

Doktorka pro nás nemá dobré zprávy. Vidím jí to na obličeji. Zatnu pěsti v klíně a čekám.

„Je mi to líto.“ Doktorka Finlayová, nebo tedy Meghan – když celá ta strastiplná cesta za početím začala, pobídla nás, abychom ji oslovovali křestním jménem –, soucitně stiskne rty a mně se kromě pěstí sevře i žaludek. Je to až tak špatné?

Matt mě beze slova vezme za ruku a proplete své prsty s mými. Mám ledově studené vlhké dlaně a rozbuší se mi srdce. Doufala jsem, že se dneska dozvím dobré zprávy. Že mi po všech těch měsících konzultací, grafů a čekání, opravdu dlouhého čekání, oznámí, že tomu, abych otěhotněla, nic nebrání.

„Myslím, že na základě výsledků ultrazvuku Millyiny pánevní dutiny,“ začne Meghan a těká pohledem z jednoho na druhého, „mohu s jistotou stanovit diagnózu.“ Se svěšenými koutky se obrátí na mě. „Je mi to líto, Milly, ale podle toho, co jsem viděla na ultrazvuku, a podle hladin hormonů, které jsme několik posledních měsíců sledovali, mohu potvrdit, že trpíte předčasným ovariálním selháním.“

„Před… co?“ Hledím na ni s prázdným výrazem. Mluvily jsme o tom, že si mám hlídat ovulaci, mám se snažit uvolnit, a o tom, že mi možná, ale opravdu jen možná předepíše klomifen. Doktorka Finlayová – Meghan – mě ujistila, že ve třiceti čtyřech letech pořád patřím k těm mladším a mám slušnou šanci – to jsou její vlastní slova –, že se nám početí povede. A teď mi tvrdí něco jiného, něco horšího? Obava, která mi svírala žaludek, se promění ve studenou, tvrdou bouli.

„V podstatě se jedná o předčasnou menopauzu, i když to takto nazýváme jen neradi, protože menopauza je přirozený proces a tohle je samozřejmě úplně něco jiného.“

Ztěžka polknu. Držím se Mattovy ruky, své jediné opory ve vší té nejistotě a nevědomosti. „Takže co to vlastně znamená? Začnu brát klomifen?“ ptám se a slyším ve svém hlase zoufale nadějný tón. V duchu se nad ním oklepu.

„Ne, obávám se, že vzhledem k rozsahu vzniklého poškození to není na pořadu dne.“

To zní příšerně, a navíc definitivně, což je ještě horší. „Takže co se bude dít teď?“ zeptám se, i když si nejsem jistá, jestli to chci vědět.

Meghan zaváhá a v té krátké pauze zaslechnu všechno to, co nechci vědět. Chystá se mi sdělit špatnou zprávu. Poznám to z jejího výrazu. Položí si dlaně na stůl, jako kdyby se potřebovala opřít, přestože já jsem ta, která bude muset tu ránu vstřebat.

Vyklouznu Mattovi rukou z dlaně a znovu zatnu pěsti v klíně. Byla jsem tak odhodlaná a všechno jsem dělala správně. Brala jsem prenatální vitamíny, vyhýbala se kofeinu, udělala jsem si čas na odreagování a meditaci. Prostě jsem dělala všechno, co může být podle nejnovějších odborných názorů prospěšné, ale v tuhle chvíli vím, že na ničem z toho už nezáleží. Nebude to hrát takovou roli, jak jsem si myslela.

„Co se týče vašeho vlastního těhotenství,“ říká Meghan takovým tím opatrným tónem lékaře, který pro vás nemá dobré zprávy, „navrhovala bych, abyste využili dárcovství vajíček.“ Obrátí se na Matta. „Pokud se tedy chcete vydat touto cestou. Samozřejmě budete potřebovat nějaký čas, abyste to zvážili, ale existují i jiné možnosti.“ Dál mluví o dárcovství vajíček, umělém oplodnění, náhradním mateřství, a dokonce i o adopci, o všech těch možnostech, které si nikdo nechce připouštět. Ale v určitém okamžiku jejího monologu se mi zamlží myšlenky a já ji přestanu vnímat. Slyším jen to, že nikdy nebudu schopná otěhotnět. Nikdy nebudu mít své vlastní biologické dítě, které se narodí z mého těla a bude se mnou pokrevně příbuzné.

O dvacet minut později stojíme s Mattem před klinikou a smýká s námi nelítostný ledový vítr, který vane od Bristolského zálivu.

„Chceš jet domů?“ zeptá se Matt po chvíli, kdy tam jen tak stojíme. „Nebo si můžeme zajít na kafe…?“

„Nechci jít na žádné kafe!“ Vyhrknu to tak zuřivě, až nás to oba překvapí. Ale nejsem naštvaná na Matta. Jsem prostě jen naštvaná. „Omlouvám se.“ Zhluboka se nadechnu a snažím se potlačit ten příval emocí. „Promiň,“ omluvím se znovu.

„To je dobrý,“ řekne mírně a pak mě vezme pod paží, jako bych byla nemohoucí nebo nějaká stařenka. To nejsem – mám jen stará vajíčka.

V tichosti jedeme zpátky do našeho čtyřpokojového řadového domku v Redlandu, jedné z bristolských rodinných čtvrtí. Koupili jsme ho před dvěma lety, když jsme začali uvažovat o rodině, dětech a všech těch dalších optimistických životních krocích.

Prodali jsme náš dvoupokojový byt ve čtvrti Temple Meads a koupili dům se zahradou pro děti v ulici plné zeleně, v docházkové vzdálenosti od místní základní školy a ve spádové oblasti kvalitní střední školy. Je tady společenské centrum, kde se schází klub pro batolata a holčičí skautský oddíl, a venkovní hřiště je hned za rohem. Přesně takhle jsem si jako malá holka představovala svůj život a teď najednou na ničem z toho nezáleží.

„Chceš si o tom promluvit, Milly?“ zeptá se Matt po pár minutách.

Jen zavrtím hlavou a dál hledím z okýnka. V hlavě mám prázdno. Odmítám se v myšlenkách přenést přes tu bezvýchodnou diagnózu, kterou nám sdělili.

„Ne, zatím ne.“

„Nechceš zavolat Anně?“

Anna je moje nejlepší kamarádka už od šesté třídy, jediná osoba na světě kromě Matta, která mě vždycky podržela a nikdy mě nezklamala. Vím, že mě obejme, pobrečí si se mnou a dolije mi víno, ale tenhle soucit by mě teď mohl zlomit. Připadám si křehká, všechno se ve mně láme, jako bych se měla rozpadnout, ale vím, že budu Annu potřebovat. Přikývnu a popotáhnu. „Jo. Pak jí zavolám.“

Doma vystoupím z auta jako první a rychle vejdu dovnitř. Odhodím klíče na stolek v předsíni a vdechnu vůni levandulového čisticího prostředku – samozřejmě přírodního – a citrónového leštidla na nábytek. Domov. Teď mám ale mám pocit, že se všechno změnilo. Všechno mi to teď připadá jako naprostý výsměch… Perfektní zahrada na hraní s místem pro houpačku a pískoviště, nízké schody, které jsou bezpečné pro děti, třetí pokoj, který se měl stát dětským pokojíčkem. Nebyla jsem tak pošetilá, abych tam vymalovala nebo koupila postýlku, dokud neotěhotním. Ale snila jsem o tom. Tak moc jsem o tom snila. Taky to nikdy nebylo nic víc – jen sny.

Matt vejde za mnou a zamíří do kuchyně propojené s jídelnou, kde je spousta světla a prostoru pro dětskou židličku, dětskou ohrádku a ratanový košík na plyšáky. Všechno jsem si to vysnila do posledního detailu.

Další předností kuchyně jsou francouzská okna s výhledem na maličkou terasu. Malovali jsme si, jak tam budeme v neděli ráno sedět na sluníčku, pít kávu a naše dítě se bude houpat na houpačce zavěšené na kaštanu vzadu na zahradě. Teď se z domu, jejž jsem tak milovala, stala krutá připomínka, která se mi vysmívá všemi těmi co kdyby, která se rázem proměnila v nikdy.

Rychle se nadechnu a bezděky vzlyknu. Matt zvedne pohled od konvice, do které ve dřezu napouští vodu.

„Milly…“

„Ne, fakt to nejde. Zatím ne. Promiň.“ Nejsem připravená o tom mluvit. Nejsem připravená rozebrat svoje sny na částečky během pragmatického rozhovoru. Plány do budoucna řešíme způsobem, který mi za normálních okolností vyhovuje, dopodrobna, jeden bod po druhém. Jednoho dne ano, ale zatím ne.

Jdu nahoru do pokoje, z něhož měl být dětský pokojíček. Teď v něm není nic, co by souviselo s dětmi, jen pár plastových skladovacích beden, prázdné kufry a Mattův stojan na saxofon, který slouží tak akorát jako lapač prachu.

Chvíli si ten prázdný pokoj prohlížím a pak se opřená zády o zeď svezu na podlahu a přitáhnu si kolena k hrudníku. Venku naráží holé větve do okna a skleněné tabulky se třesou pod chladnými poryvy větru. Položím si bradu na kolena a znovu se nadechnu. Tentokrát se mi dech nezadrhne v hrdle.

Nebudu brečet. Vím, že pokud se rozbrečím, vzdala jsem to, a na to ještě nejsem připravená. Ne po tom všem. Ani v případě, že nakonec budu muset.

Nikdy jsem nikomu neudělala nic špatného, chce se mi to vykřiknout, ale pro koho? Kdo mě bude poslouchat? Koho to zajímá? Vím, že život není fér ani vůči mně, ani vůči komukoliv jinému. Viděla jsem ve zprávách příliš mnoho utrpení a každý den kolem sebe příliš mnoho bezcitnosti, než abych si myslela něco jiného. Možná jsem tak trošku věřila, že když budu hrát podle pravidel a udělám všechno správně, když budu laskavá, milující, uctivá a tak, dostanu, po čem z celého srdce toužím. Věřila jsem, že existuje nějaká základní spravedlnost, kterou můžu vyžadovat, na kterou se můžu spolehnout, nějaká vesmírná porota, která nakonec rozhodne v můj prospěch. Ale po dnešku vím, že nic takového není. Nemůže být.

Procházím menopauzou, přestože Meghan nechtěla to slovo použít. Je mi třicet čtyři a moje vajíčka jsou scvrklá a vyschlá. Nepoužitelná. Vlastně tak nepoužitelná, že existuje méně než jednoprocentní šance, že počnu přirozeným způsobem. Tohle Meghan říkala, to si pamatuju.

Vrznou dveře a Matt vejde dovnitř. Dřepne si se šálkem čaje vedle mě. Když si ho od něj beru, v očích mě pálí slzy.

„Na takové zprávy jsem nebyla připravená,“ řeknu a v dlaních svírám teplý hrnek. Rychle zamrkám, protože na ně nejsem připravená ani teď.

„Já vím.“

„Nikdy nebudu moct otěhotnět.“ Vyslovím ta slova, jako bych si zkoušela nové oblečení a zkoumala, jestli mi sedí. Nesedí. Je mi těsné, kouše mě a chci ho ze sebe okamžitě strhnout.

„Takhle to doktorka Finlayová neřekla.“ Matt jí nikdy neříká Meghan. „Jen s námi probrala ostatní možnosti…“

„Ale nebude to moje dítě.“ Nebyla jsem schopná pobrat všechny jednotlivosti, které nám Meghan nastínila, ale tohle jsem pochopila.

Matt mi položí pevnou teplou dlaň na koleno. „Ale bude,“ řekne tiše. „Kdo jiný by to měl vědět líp než ty.“

Ano, to je pravda, protože já sama jsem adoptovaná. Nevím, kdo jsou moji biologičtí rodiče. Rozhodla jsem se, že to nebudu zjišťovat. Moji adoptivní rodiče, mí opravdoví rodiče jsou báječní. Vždycky byli. Silní, nápomocní a milující. Takže ano, zrovna já bych s představou adopce neměla mít žádný problém.

Jenže mám.

Nečekám ale, že to Matt pochopí, a nejsem si jistá, jestli bych to vůbec dokázala nějak zformulovat. Teď ne. Zatím ne.

„Nemusíme spěchat,“ připomene mi Matt a to mě znovu zabolí. Nemusíme spěchat, protože pro mě už je stejně pozdě.

Opřu se hlavou o stěnu a zavřu oči. Jsem vyčerpaná, bolí mě celé tělo a řežou mě oči.

„Chceš, abych zavolal do školy?“ zeptá se Matt. Vzala jsem si kvůli té schůzce volno jen dopoledne, po obědě se mám vrátit do práce a převzít si svoje prvňáčky, čehož se teď děsím. Nejsem připravená postavit se před dvacet osm pětiletých a šestiletých dětí, které neustále brebentí a mají zvídavé otázky, ale nemůžu si dovolit vzít si volno celý den. Schoulit se pod peřinu zní sice lákavě, ale vím, že bych se jen utápěla v sebelítosti. To je to poslední, co potřebuju.

„Ne, to je dobrý. Půjdu tam.“

„A co Anna?“

„Zavolám jí za chvíli.“ O té dnešní schůzce samozřejmě věděla. Na telefonu už mi cinkla zpráva. Ptá se, jak to šlo. Poslední rok a půl jsem ji pravidelně informovala o každém složitém kroku na téhle cestě, o vší té naději a následném zklamání a ona mě střídavě povzbuzovala a soucítila se mnou. Vím, že tu pro mě zase je, ale její neochvějný soucit by mohl způsobit, že bych nad sebou ztratila kontrolu a propadla se do beznadějného zármutku, který mě, jak tuším, čeká.

Dopiju čaj a přinutím se zvednout. Matt mi nabídne ruku. Přijmu ji a s bolestivým cuknutím si uvědomím, že tohle má důsledky i pro něj. Nikdy nebude mít dítě, dítě své ženy. Ta neplodnost nezasáhne jen mě, i když je to moje chyba.

„Omlouvám se,“ řeknu a on se na mě překvapeně podívá. Pořád mě drží za ruku.

„Za co?“

„Za to, že nemůžu…“ Nedokážu to doříct. Najednou brečím, vzlykám, z nosu mi tečou nudle a škube mi v ramenou. Matt mě k sobě přivine a já se o něj vděčně opřu. Nakonec jsem se nedokázala udržet moc dlouho a potřebuju, aby mě objal a podržel.

„Není to tvůj problém, Milly, je to náš problém. Jedeme v tom spolu. A spolu taky najdeme nějaké řešení, ať se stane cokoliv. Všechno bude v pořádku, slibuju.“

Přitisknu mu tvář na rameno a snažím se přestat brečet. Jeho slova mě musí utěšit. Protože mu věřím. Já hloupá věřím každému jeho slovu.

Kapitola druhá

Anna

Smska od Milly dorazí až několik hodin po té schůzce, takže vím, že má špatné zprávy. Poznám to z těch tří strohých slov bez dalších podrobností: Sejdeme se později?

Jasně, naťukám. V kolik?

V pět? přijde rychlá odpověď. Obvykle končím v práci později, ale můžu odejít dřív.

Fajn, odpovím. Nechceš si o tom promluvit hned?

Uplyne několik minut, než Milly odpoví. Ne. Později.

Tak to musí být hodně špatné. Chudák Milly. Nikdy netoužila po ničem jiném než po dítěti, po rodině. Mluvila o tom už v šesté třídě – že chce mít tři děti, protože dvě jí připadají málo. Protože nikdy neměla sourozence. Protože chce vidět, jak bude vypadat někdo, kdo s ní bude příbuzný. Bude to dítě mít stejně nezkrotné vlasy jako ona, její křivý přední zub? Pokaždé když o tom mluvila, rozsvítily se jí oči a zatvářila se tesklivě. Nemůžu se dočkat.

Co když to nepůjde? Co bude dělat? V posledních dvou letech jsem měla informace o Millyiných a Mattových problémech s neplodností z první ruky. Vím, jak z toho byla nervózní a jak moc se snažila uklidnit. Vím dokonce i to, kdy má ovulaci.

Hlavně ale vím, jak moc si Milly přeje mít dítě, jak skvělá by byla máma a jak bude zdrcená, jestli jsou to opravdu špatné zprávy.

Taky vím, jak moc bude potřebovat, abych tady pro ni byla, jako jsem byla vždycky a budu i dál, protože Milly je moje nejlepší kamarádka. Byla tady pro mě mockrát od chvíle, kdy jsem první den na střední škole vešla do třídy a vypadala ztraceně, protože jsem se tak i cítila, a Milly ke mně napochodovala a prohlásila, že z nás budou kamarádky. Hleděla jsem na její drobný, odhodlaný obličej a cítila, jak se mi ulevilo. Teď už to bude v pohodě, pomyslela jsem si. Konečně aspoň něco v mém životě bude v pohodě. A taky bylo.

Večer se proplétám mezi stoly v Harveyho sklípku, podzemní vinárně, která se nachází v historickém centru Bristolu. S Milly chodíme vždycky sem. Najdu ji vzadu. Nohy má omotané kolem vysoké stoličky a z objemné sklenice usrkává červené víno. Ve tváři má nepřístupný a potemnělý výraz. Husté tmavé vlasy má stažené do úhledného copu. Když ke mně vzhlédne, spatřím v jejích očích hluboký smutek. Beze slova ji rychle obejmu.

Pevně mě stiskne a na chvíli mi zaboří hlavu do ramene. Pak se odtáhne a osuší si oči. „Nechci se úplně sesypat,“ vysvětlí mi třesoucím se hlasem a mě to bolí i za ni.

„Co piješ?“ zeptám se.

Pokrčí rameny. „Rozlévané červené. Ani nevím, co to je. Bylo mi to celkem jedno.“

Z těch dvou je labužníkem spíš Matt, který vždycky trvá na tom, aby k jídlu pili správné víno. Absolvovala jsem u jejich stolu spoustu vynikajících večeří, takže vím, jak rád Matt mluví o buketech a skrytých tónech a o všem ostatním, co k tomu patří.

„Tak jo,“ přitakám a snažím se, aby můj hlas nezněl moc vesele ani moc soucitně, „dám si taky a tobě přinesu ještě jedno.“

Milly zavrtí hlavou. „Ne, jsem tady autem. Nemůžu se opít, i když bych fakt chtěla.“

Když se vrátím ke stolu se sklenkou vína, Milly má tu svoji skoro dopitou. Sedí tam s hlavou v dlaních a ve tváři má smířený, ale sveřepý výraz. Vypadá skoro naštvaně.

„Takže nemáš dobré zprávy?“ Věděla jsem, že ta schůzka se měla týkat výsledků ultrazvukového vyšetření, na kterém byla minulý týden, a spousty dalších testů. Milly byla veselá, pevně rozhodnutá, že konečně získá kýžené odpovědi a bude moct tu situaci nějak vyřešit, ale já jsem byla obezřetnější. Vždycky jsem obezřetná. Milly se dokáže nechat unést na vlně neochvějného optimismu, ale já se spíš držím zpátky. Vyčkávám. Pozoruju. Myslím, že proto naše kamarádství funguje. Navzájem se doplňujeme.

„Ne, je to asi ta nejhorší zpráva, jakou jsem si mohla vyslechnout.“ Vyzunkne zbytek vína a pak zvedne hlavu. Má zachmuřený výraz. „Nemůžu otěhotnět, Anno. Neexistuje ani ta nejmenší šance.“

„Cože?“ Šokovaně poslouchám všechny detaily, které mi Milly vypráví. Dokonce ani já se svou přehnanou obezřetností a ustaraností jsem nepomyslela na to, že by to mohlo být až tak špatné. „Je mi to moc líto, Milly.“

„Připadám si jako sobec, že mě to tak sebralo,“ řekne se skloněnou hlavou a přehazuje si sklenku na víno z jedné ruky do druhé. „Tohle je problém prvního světa, chápeš. Tak nemůžu otěhotnět, no a co? Existují jiná řešení a dítě není všechno. Já to všechno vím. Opravdu.“

„Ale pořád je to tvůj problém. Tvůj žal.“

„Jo, to je.“ Stiskne rty. „Jen je to prostě… je to hodně těžké se toho snu vzdát. Dítěte, které bude vypadat jako já a Matt. Někoho, kdo mi bude ve skutečnosti příbuzný. Nikdy se to nestane.“ Povzdechne si. „Ale já to zvládnu. Musím.“

„Co teda budete dělat?“ zeptám se po několika minutách tíživého ticha. „Už jste o tom přemýšleli?“ Milly vždycky všechno plánuje, ať už jde o jakýkoliv zářný cíl – povýšení, větší dům, exotická dovolená, maratonský běh. Za vším si vždycky šla s nezlomným optimismem. Často s sebou strhla i Matta nebo mě. Já bych jen váhala, tápala nebo prostě přešlapovala na místě, ale Milly mě táhla s sebou. Myslím, že bez ní bych střední školu nepřežila. Taky jsem ji málem nepřežila.

„Nevím. Doktorka Finlayová se zmínila o pár možnostech, ale jsem z toho všeho zmatená.“

„Co adopce?“ navrhnu. Trochu jí ztuhnou rysy.

„To nechci.“ Na někoho, kdo je sám adoptovaný, zní překvapivě neústupně. Zvedne ruku, jako by chtěla předejít mým případným námitkám, i když žádné nemám. „Hele, já jsem fakt ráda, že si mě naši adoptovali, jasně že jo. Moji rodiče jsou úžasní a miluju je nade vše, ale pořád jsou tam určité zádrhely.“

„Jo, to určitě jo,“ řeknu po chvíli. Během našeho více než dvacetiletého přátelství jsme se o Millyině adopci nikdy moc nebavily. První den v šesté třídě mi docela věcně oznámila, že je adoptovaná, a zdálo se, že k tomu není co dodat, že je to skutečnost, kterou je třeba odbýt, abychom se mohly bavit o něčem zajímavějším.

„Já jen…“ Milly prudce vydechne. „Máma s tátou nechtěli, abych vyhledala svoji biologickou matku, takže jsem se o to nikdy nepokusila.“

„A chtěla jsi?“

„Jo. V pubertě mě to začalo zajímat, ale pochopila jsem, že by je to zničilo.“ Našpulí rty. „Nejde jen o to. Vždycky to bylo téma. Nedokážu to přesně vysvětlit, ale vždycky jsem cítila takovou… tíhu. To, že jsem adoptovaná, se probíralo pořád dokola na různých akcích, ve škole, s kamarády. Tohle jsou naši, ale jsem adoptovaná, to je heslo mého života.“

„To mi nedošlo.“ Překvapuje mě, že mi Milly tohle nikdy neřekla. Vždycky působila tak, že jí nevadí, že je adoptovaná, a já jsem tomu věřila. Zbožňuju její rodiče. Během mé bouřlivé puberty, kdy se moji rodiče neustále hádali, nejprve mezi sebou a pak i se mnou, se prakticky stali mými vlastními. Jsou chápaví a milující, vřelí, ale ne přehnaně nadšení. Její maminka mi každý rok posílá přání k narozeninám, a pokaždé když mě vidí, opravdově mě obejme, takže vím, že je to od srdce. Takhle mě moji rodiče nikdy neobjali.

„Moc o tom nemluvím, protože mám pocit viny, že to takhle cítím, i když jen trošku. Opravdu jen trošku.“ Milly si povzdechne. „Rodiče ke mně vždycky byli velkorysí, mají mě rádi a vím, že kdybych si adoptovala dítě…“ Odmlčí se, svraští čelo a hlas se jí zadrhne. „Prostě, chtěla jsem jen cítit to pouto. Moje dítě, které kope uvnitř mě… vědět, že je a vždycky bude mojí součástí.“ Netrpělivě si promne oči. „Jestli si dítě adoptujeme, tak tohle nikdy nezažiju. Stejně to nezažiju. Teď už vím, že to nejde.“ Zlomí se jí hlas a schová si obličej do dlaní. „Promiň,“ pípne skrz prsty. „Opravdu jsem se nechtěla složit. Snažím se o to celou dobu. Jen mě to pokaždé zasáhne znovu a znovu, pokaždé je to stejný šok.“

„Nemusíš být pořád silná,“ řeknu jí opatrně. Milly neodpoví. Pohladím ji po ruce. Chci jí to ulehčit, chci to za ni vyřešit, tak jak to Milly často dělá pro mě. Kolikrát se mnou procházela všechny možnosti, až našla řešení? Chceš se seznámit s lidmi? Kup si členství v posilovně. Nemáš ráda svoji šéfku? Poohlídni se po jiné práci. S posilovnou to vyšlo, s novou prací ne, ale Milly vždycky najde odpověď. Bez ní bych stagnovala. „Musí existovat nějaký způsob, jak to vyřešit,“ řeknu jí a snažím se znít optimisticky jako vždycky ona. „Třeba umělé oplodnění… Dneska existuje tolik různých druhů léčby neplodnosti…“

Milly pokrčí rameny a sundá si ruce z obličeje. „Doktorka Finlayová se zmínila o možnosti umělého oplodnění s darovaným vajíčkem, ale zní to trochu divně. To si prostě objednám vajíčko od někoho, koho v životě neuvidím? Kromě toho čekací doba je minimálně dva roky a pro samoplátce je to neuvěřitelně nákladné.“

Snažím se vylovit z paměti všechno, co vím o dárcovství vajíček, ale moc toho není. „Ale aspoň bys odnosila svoje vlastní dítě.“

„Dítě někoho jiného,“ poznamená Milly a já zavrtím hlavou.

„Měla bys pocit, že je tvoje. Rostlo by v tobě, to ty bys ho porodila. Darovat vajíčko? To je v podstatě jako darovat krev.“

Milly se nepatrně usměje. „Ne, Anno, to fakt není. Podle toho, co říkala Meghan, je to docela invazivní. Já sama si nedovedu představit, že bych to udělala a věděla bych, že někde existuje dítě, které vypadá jako já a je svým způsobem moje… i když teď už samozřejmě vím, že to nepřichází v úvahu.“

„Stejně si myslím, že takhle to není.“ Ani nevím, proč jsem tak neústupná. O dárcovství vajíček nemám nejmenší ponětí.

„Možná ne, ale ta čekací listina a ty výdaje… Myslím, že to nebudeme schopní zrealizovat.“ Milly pokrčí rameny a já si usrknu vína.

V hlavě se mi rodí myšlenka. Dostává obrysy jako elegantní socha tvarovaná z hroudy vlhké hlíny, ale vím, že si to potřebuju promyslet. Rozhodně bych ji tady teď neměla plácnout před Milly, když je tak zranitelná a já neznám všechna fakta.

Ale tohle je Milly, moje nejlepší kamarádka, jediný člověk na světě, který tady pro mě vždycky byl. Vybavuju si, jak v šesté třídě křičela na nějaké bezcitné holky, které se mě rozhodly šikanovat. Pamatuju si, jak o mně v osmé třídě někdo napsal na stěnu na klučičích záchodech něco sprostého – a naprosto nepravdivého – a ona tam nakráčela a zapatlala to bělítkem. A taky si vzpomínám, jak mě našla, když mi bylo úplně nejhůř, jak mě zachránila z toho nejhoršího zoufalství a nikdy mi nepoložila jedinou otázku, protože bych jí nedokázala odpovědět.

„A co kdyby vás nemuseli zařadit na čekací listinu?“ vyhrknu. Vím, že bych si to měla promyslet, ale nedokážu si pomoct.

Chvíli na mě nechápavě hledí a pak přimhouří oči. „Jak to myslíš?“

Zaváhám. Vím, že bych takovou věc neměla navrhovat tak rychle, aniž bych si o tom něco zjistila a promyslela si, jak to ovlivní můj i Millyin život, ale hluboko uvnitř cítím, že je to správná věc. Udělám to pro Milly. A možná i pro sebe. „Říkala jsi, že to jde zařídit i soukromě, že?“ Opatrně přikývne na souhlas. Vidím, že pořád nechápe, kam tím mířím, a říkám si, jestli to vůbec chápu já sama. Ale stejně mluvím dál, protože pro jednou můžu Milly pomoct. Pro jednou můžu být tím zachráncem já. „Když máš někoho, kdo je ochotný ti to vajíčko darovat, tak nemusíš čekat ani platit, že?“

Milly se na mě dlouze zadívá a já vím, že jí začíná docházet, kam mířím. Začíná vidět obrysy té sochy. „Jo,“ řekne. „Teoreticky.“

„To by bylo něco, ne? Teda kdybyste se rozhodli to takhle udělat…?“

Milly se ke mně nakloní. V očích má naléhavý pohled. „Co přesně navrhuješ, Anno?“

„Mohla bych vám darovat… vajíčko.“ Zní to směšně, jako kdybych byla slepice. „Kdybyste chtěli.“

Milly na mě upřeně, skoro neúprosně hledí. „To myslíš vážně?“

Myslím? Ani nevím, co by to mohlo obnášet, jak bych se cítila, ale stejně… „Jo, jasně že jo, Milly.“

„Ale…“ Pomalu zavrtí hlavou. „Je to invazivní procedura, Anno. Týdny hormonálních injekcí, pozorování, všechno možné. Aspoň tak jsem to pochopila z toho, co říkala doktorka Finlayová.“

„To zvládnu.“ Mám pocit, jako bych se právě vrhla do obrovské hloubky a hladina nade mnou se zavírala, ale nelituju toho.

Milly vstoupí do očí slzy a znovu zavrtí hlavou. „To je od tebe fakt moc laskavé, Anno. Opravdu. Ale neměly bychom to rozhodovat právě teď. Žádala bych toho od tebe hodně, a teď nemyslím ty injekce. Je to opravdu velká věc. Fakt velká věc. Větší, než kdybys mi darovala ledvinu, nebo co já vím.“

„Z čistě technického hlediska,“ zažertuju, „je ledvina o dost větší než vajíčko.“

„To jo, ale… víš, jak to myslím. DNA. Dítě.“ Kousne se do rtu. „Jde o hodně. Mělo by to… dopady. Mám na mysli ty emocionální. Nemělo by se to uspěchat.“

Dítě. To slovo mi zní v hlavě a donutí mě uhnout pohledem. Ano, jde o hodně. Vím o tom mnohem víc, než si Milly uvědomuje, a to je další důvod, proč říct ano. Milly ho nikdy nepochopí a já jí ho nebudu vysvětlovat.

Takže se jen usměju a stisknu jí ruku. „Máš samozřejmě pravdu. Obě bychom si to měly promyslet, něco si o tom načíst. Abychom věděly, do čeho jdeme. Ale ta nabídka platí. Bylo by mi ctí to pro tebe udělat, Milly.“

Rozechvěle se na mě usměje. Zaženu všechny pochybnosti a uvědomím si, že to do posledního slova myslím vážně. Chci to udělat. Kvůli Milly… i kvůli sobě.

Kapitola třetí

Milly

Jedu domů a myšlenky se mi honí hlavou jako splašené. Překvapí mě, že pocítím záchvěv nadšení. To bych po tom všem smutku a zoufalství opravdu nečekala.

Zatím jsem si ani nesrovnala v hlavě všechny možnosti, které máme. Nezačala jsem uvažovat, kudy se budeme na naší cestě za rodinou ubírat… A teď, když jsem všechno považovala za uzavřené a nemožné, mi Anna otevřela dveře. Stačí do nich jen vejít. Může to být tak jednoduché… nebo ne?

Vejdu dovnitř a odhodím kabelku na zem. Matt se rozvaluje na sedačce a sleduje nějaký bezduchý pořad na Channel 4. Musím si ještě udělat nějaké přípravy na zítřek, ale zatím to odložím. Tohle nepočká, i když tak trochu tuším, že by mělo, alespoň dokud si o tom něco nenastuduju a trochu si to nepromyslím. Ale jsem nadšená tou nadějí, díky té možnosti jsem ožila a musím se o to s Mattem podělit.

Když vejdu do místnosti, podívá se na mě. „Jak se má Anna?“

„Dobře.“ I když o jejím životě jsme vlastně vůbec nemluvily. Bodne mě osten viny. Měla jsem se jí zeptat na práci. Obvykle to dělám a Anna mi váhavě sdělí pár podrobností. Vždycky byla hodně uzavřená. Ale dneska se všechno točilo jen kolem mě.

„A co ty?“ zeptá se Matt. Nasadí něžný tón a soucitný pohled.

„Jsem v pohodě, Matte.“ Posadím se na okraj sedačky. Jsem napjatá a plná očekávání. Po devíti letech manželství jsem si zvykla na určitou dynamiku: já se ženu s plány kupředu a občas zapomenu vzít Matta s sebou, emočně i fyzicky. Musela jsem se naučit, jak ho nenásilně získat pro své nápady – koupit tenhle dům, požádat v práci o povýšení, pokusit se o dítě. Chvíli mu to trvá, ale nakonec se ke mně většinou přidá. Pokud ne, tak zkusím zpomalit a znovu to promyslet, protože vím, že dokážu být docela impulzivní, trochu moc lehkovážně odhodlaná. Matt mě krotí a já ho povzbuzuju. Doplňujeme se. Funguje nám to. Každopádně tohle byl Annin nápad, ne můj. Aspoň to můžu nadhodit.

„Fajn. Jsem rád, že jsi v pořádku.“ Natáhne se pro moji ruku, ale mám je zastrčené mezi koleny, takže mi nakonec jen položí ruku na stehno. Usměju se a on zvedne obočí. „O co jde, Milly?“ zeptá se. Má mě přečtenou.

„Vylíčila jsem Anně celý ten dnešek a ona dostala nápad.“ Mám pocit, že to říkám neobratně, že je ta možnost příliš omračující na to, abych mu to mohla jednoduše vysvětlit. Sotva to sama dokážu pobrat. Annino vajíčko. Moje dítě.

„Nápad?“ vybídne mě k odpovědi. Obočí má pořád zvednuté.

„Pamatuješ si, co doktorka Finlayová – Meghan – říkala o využití darovaného vajíčka a umělém oplodnění?“

„Trochu…“ Tváří se opatrně, možná i zmateně.

„Anna se nabídla, že bude naší dárkyní. To znamená, že se vyhneme čekací listině a nebudeme si to muset platit. Za pár měsíců můžu otěhotnět. Možná i dřív.“ V podstatě drmolím, jak jsem nadšená.

Matt se opře do sedačky a nechá svou ruku sklouznout z mojí nohy. „To je důležité rozhodnutí, Milly. Myslím, že bychom se neměli unáhlit.“

Snažím se nepodlehnout zklamání, nebo dokonce vzteku, který cítím kvůli Mattově pochopitelné ostražitosti. Copak nemůže projevit aspoň trochu nadšení? „Já vím,“ řeknu klidně, „a řekla jsem Anně to samé. Ale ta nabídka platí.“

„Přemýšlela o tom vůbec, než ti to nabídla?“

„Jo…“ I když si tím nejsem úplně jistá. Jak bych mohla?

„Pár minut?“ Zní skepticky. Můžu se mu vůbec divit? Ale čím déle o tom přemýšlím a mluvím, tím správnější mi to připadá. Je to příhodné, protože jsme s Annou nejlepší kamarádky, jsme skoro jako sestry.

„Samozřejmě že to nepromýšlela do detailu,“ řeknu. „Teď nebudeme o ničem rozhodovat, Matte. Ale chtěla jsem, abys o tom věděl. Je to jedna z možností. To je celé.“

„O dárcovství vajíček ani umělém oplodnění stejně nevím vůbec nic. Nemůžu souhlasit s něčím, čemu ani nerozumím.“

„Tak si o tom pojďme něco najít.“

„Hned teď?“ Vypadá vylekaně.

„Proč ne?“ Zdá se, že se zdráhá, a já pocítím záchvěv netrpělivosti, dokonce bolesti. „Je to prostě tak, jak to zní. Anna nám dá vajíčko, které se uměle oplodní.“ Nejsem si jistá, jestli je to správný termín. Oplodní? „Ve zkumavce vznikne embryo,“ vysvětluju, „a to se pak ve mně uhnízdí.“

A pak budu těhotná. Ta slova mi připadají kouzelná. Je to jako mihotavý příslib, kterého se skoro můžu dotknout konečky prstů. Možná to nebude moje DNA, ale pořád to bude moje dítě. Bude se vyvíjet uvnitř mě, to já ho porodím. Budu matkou svého dítěte. Tohle je na všem tom zlém to pozitivní.

„Tak jo,“ řekne Matt po dlouhé pauze. „Chápu. Ale jak to vidí Anna? Přemýšlela vůbec o tom, co to pro ni bude znamenat?“

„Ne, o všech těch dopadech zatím ne. To ani já. Zatím o tom jen začínáme uvažovat, Matte. O to jde.“

Pomalu zavrtí hlavou, jako kyvadlo hodin, tam a zpět. „Nevím, jestli chci Annu dostat do takové situace.“

V tu chvíli mě píchne u srdce. Říká to, jako bych ji do toho dotlačila. „To ona se nabídla, Matte. Co tím naznačuješ?“

„Nic nenaznačuju.“ Unaveně si prohrábne vlasy. „Ale Anna by pro tebe udělala úplně cokoliv, Milly. A ty to víš.“

Zní to jako obvinění. Jako bych tuhle stránku našeho přátelství zneužívala, ale já vím, že já bych pro ni taky udělala cokoliv. Založím si ruce na prsou. Nehodlám ustoupit. „Tak proč ne tohle?“

„Protože tohle je úplně něco jiného, než když nám pohlídá dům, zaleje kytky nebo něco takového. No tak, Milly. Vždyť to sama víš.“

„Jo. A taky vím, že Anna je moje nejlepší kamarádka a mám ji ráda jako sestru, stejně jako ona mě. Copak by mi tohle někdo jiný nabídl? Koho jiného bychom mohli poprosit? Komu bychom mohli věřit?“

„A co já?“ vybuchne Matt. „Pomyslela jsi vůbec na to, jak bych se cítil, kdybych vychovával Annino dítě jako naše?“

„Tak to není, Matte,“ vyjedu na něj, i když v té vinárně mě napadalo to samé. „Ve skutečnosti je to jako darovat krev,“ opakuju Annina slova, přestože jim tak úplně nevěřím. „To dítě by bylo naše. Porodila bych ho já. Na genech zase tolik nezáleží.“

„Já to vím, ale víš to i ty?“ Narovná se, aby se mi mohl podívat zpříma do očí. „Proč si teda dítě neadoptujeme?“ Ta slova se chvíli vznáší ve vzduchu a pak vyšumí. Uhnu pohledem.

„Protože nechci. Už jsem ti to říkala.“

„Dobře, ale proč nechceš? Tvoje rodina je skvělá, Milly.“

„Jo, já vím.“ Zní to podrážděně, ale nemůžu si pomoct. Tohle už jsem rozebírala s Annou a nechci se do toho pouštět znovu, i když to vůči Mattovi není fér. Vím, jak skvělé mám rodiče, ale o to tady nejde. „Možná to vypadá jako jasná volba, ale já to tak necítím.“ Zhluboka se nadechnu a zase vydechnu. „Já moc dobře vím, jaké to je být adoptovaná. A nechci to svému dítěti udělat.“

„Ale proč?“ Vypadá zmateně. Jako kdybych ho trochu zklamala. Jako kdybych řekla něco zlého. Možná že ano. „Měla jsi idylické dětství a vaši tě zbožňujou.“ Na rozdíl od jeho rodičů, kteří jsou celkově neteční a které zajímá jen jejich vlastní život. V tomhle případě geny nehrají velkou roli. Všechno to vím, ale stejně… Stejně chci své vlastní dítě. Chci si položit ruku na svůj rostoucí pupek. Chci rodit. Chci držet své dítě v náručí a vědět, že pochází aspoň z mého těla, když už ne z mé krve.

„Nikdy jsem neřekla, že mě nemají rádi. Ale o to tady nejde.“

„Tak mi pomoz pochopit, o co teda jde.“

Založím si ruce na prsa a dupnu nohou. Jsem nabroušená a mám pocit, že mi brní kůže po celém těle. Takhle se cítím vždycky, když mluvím o tom, že jsem adoptovaná. Za ta léta jsem se to naučila skrývat – ve správnou chvíli nasadím uvolněný úsměv a rychle to odbudu. Jsem adaptovaná, ale moji rodiče jsou skvělí. Jsem adoptovaná, ale… A tak. Takhle je to vždycky. Ta věčná námitka, která tam vždycky podvědomě byla.

„Musíme o tom mluvit zrovna teď?“ zeptám se a snažím se o milejší tón. „Protože já mám pocit, že to sem nepatří. Teď mi jde jen o to, že mám možná pořád šanci otěhotnět. Mít svoje vlastní – naše vlastní – dítě. Chápeš to, Matte? Chápeš, jak je to pro mě důležité?“

Můj hlas dozní a Matt si povzdechne. Nějak jsme se začali hádat, ani nevím, jak se to stalo. Z vinárny jsem odcházela tak optimistická, plná naděje, a teď tohle. Chtěla jsem, aby se ke mně Matt přidal, nakazil se mým nadšením, i když musíme být opatrní, ale jako vždycky jsem daleko před ním a on mě nedokáže dohnat.

„Nevím, jestli proti tomu něco mám,“ řekne po chvíli. „Jen si to chci opravdu pečlivě promyslet. Bude to mít spoustu dopadů na naše i Anniny city, Milly. Nemůžeme se do toho pustit jen tak.“

„Já vím.“

„Myslím, že anonymní dárkyně by byla svým způsobem lepší.“

„Ale takhle nebudeme muset čekat a Anna má výborné geny.“ Snažím se to odlehčit, abych trochu zmírnila to napětí. „Je nádherná.“ Anna svoji krásu nikdy nenechává naplno vyniknout, ale ve skutečnosti je oslňující – vysoká blondýna s modrozelenýma očima a dokonalými křivkami. Vlastně je úplný opak mě. Já jsem malá a hubená, mám tmavé vlasy a světlou pihatou pleť, která se spálí, jakmile se na milisekundu ocitne na sluníčku.

„Na tom fakt nezáleží.“

„A na čem teda?“

„Na tom, jaký má Anna pocit z toho, že budeme mít její dítě.“

„Tak to opravdu není, Matte.“ Musím tomu věřit, nebo se celý tenhle plán rozpadne dříve, než ho vůbec dáme dohromady. „Je to jen vajíčko.“

„A čí bude ta spermie?“ zeptá se tiše. „Moje?“

Trhnu sebou, jako bych přehlédla poslední schod na schodišti a ozvalo se žuchnutí. O téhle stránce věci jsem nepřemýšlela. S bolestným píchnutím si uvědomím, kolik toho budu muset vzít v úvahu. Nemůžu to uspěchat, i když bych si to přála. „To nevím,“ přiznám.

„Protože upřímně řečeno, mně připadá trochu ujeté, aby se spojila moje spermie s Anniným vajíčkem.“ Matt si založí ruce na prsa. „Mrzí mě, jestli jsi chtěla, abych to viděl jinak, ale takhle to cítím.“

Přikývnu a uvědomím si, že to cítím stejně. Vím, že to oslabí můj argument je to jen vajíčko, ale je to hluboce zakořeněný pocit, zažitý a instinktivní. Vím, že to nedává tak úplně smysl. Není to tak, že by mezi Mattem a Annou došlo k čemukoliv fyzickému nebo emocionálnímu, ale stejně se nemůžu ubránit naléhavému a znepokojujícímu pocitu, že to bude jejich dítě. Ne naše. Ne moje.

„To chápu,“ řeknu pomalu. „Mám z toho stejný pocit.“

Matt se ke mně nakloní. „Takže chápeš, že tohle si musíme opravdu pečlivě promyslet. Ne se prostě začít ohánět zkumavkami.“

Chystám se odpovědět, ale pak se mi zkřiví ústa a já zvednu ruce, abych zakryla slzy.

„Milly.“ Matt si mě přitáhne do náruče. Položím mu hlavu na rameno a dám pláči volný průběh, i když nechci.

„Promiň,“ řeknu a popotahuju. „Vím, že na to moc spěchám. Ani mě to nenapadlo, dokud mi to Anna nenabídla. Měla jsem pocit, že mi hází záchranné lano. Uvízli jsme v tomhle začarovaném kruhu, pořád jsme jen čekali a všichni nám říkali, ať se uklidníme, a teď zjistíme, že to bylo celou dobu na hovno.“ Ta slova ze mě zlostně vyletí. Je to tak nefér! „Kdybychom začali dříve… kdyby Meghan udělala ta vyšetření dříve…“ Každičká slabika je prostoupená hořkostí. Kdyby. Kdyby.

„Nevíme, co by se stalo,“ řekne Matt a zní to nepříjemně rozumně. Chci, aby byl stejně naštvaný jako já. Chci, aby něco cítil. Celou tu dobu, kdy to bylo nahoru a dolů, prožíval tu nejistotu, to nekonečné čekání nevzrušeně, v podstatě jako by se ho to netýkalo. Dneska večer poprvé projevil opravdové emoce a dal mi najevo, že ho štvu. „Nemáme žádnou záruku,“ pokračuje klidným hlasem, „že by se to povedlo.“

„Ale mohlo by.“

„Jo, mohlo.“ Povzdechne si a pohladí mě po vlasech. „Ale nemá smysl přemýšlet o tom, co se mohlo stát, ale nestalo. Musíme vycházet z toho, co máme.“

„Přesně tak.“ Odtáhnu se a setřu si slzy z tváří. „O to jsem se taky snažila.“ Nechtěla jsem se k tomu vracet tak rychle, opravdu ne, ale je to tady. „Prosím, Matte. Můžeme se na to spolu aspoň podívat? Zjistit, jestli by to mohlo fungovat?“

Dlouho na mě hledí, jako by mi chtěl vyvrtat díru do hlavy. Opětuju mu ten pohled a vím, že mám ve tváři vepsanou naději a naléhavost. Doufám, že to Matt vidí. Že to, jak moc to chci, pro něj něco znamená.

„Tak jo,“ řekne nakonec a natáhne se pro notebook, který leží na konferenčním stolku. Sednu si vedle něj a on mě obejme rukou kolem ramen a naťuká do vyhledávače je pro vás dárcovství vajíček to pravé?

Rozklikneme první odkaz, blog, který popisuje celý ten proces z pohledu dárkyně. V tichosti si čteme o hormonech, které bere, jejich vedlejších účincích, odběru vajíček pod sedativy, o tom, že deset jejích vajíček bylo oplodněno a embrya byla zamrazena pro budoucí použití. Deset malých „čekajících“ miminek. Díky tomu si uvědomím, že pokud se rozhodneme pro tuhle možnost, mohli bychom mít více dětí než jen jedno, milované a osamělé, jako jsem byla já. Mohli bychom mít tři, jak jsem vždycky chtěla. Velká rodina, ale ne moc velká, spousta tváří okolo stolu, které se strkají a bojují o místo.

Matt se zamračí a klikne na další stránku a pak další, oba si pročítáme informace o dárkyních a budoucích rodičích, o celém tom procesu, finančních nákladech i právních důsledcích. Stránku po stránce si mapujeme tohle neznámé, nové území.

Matt nic neříká. Jen potichu čte se stejným nasazením, se kterým dělá všechno ostatní. Ale já začínám být nadšená, jako by se uvnitř mě nafukoval balón plný naděje. Vím, že je lepší teď nic neříkat, ale střádám si každou jednotlivou skutečnost jako příslib: padesáti- až sedmdesátiprocentní úspěšnost dárcovství vajíček a umělého oplodnění, případy, kdy rodiče mají s dárkyní otevřený vztah a působí dojmem jedné šťastné rodiny, a co je pro mě nejcennější, studii, která dokazuje, že DNA těhotné matky ovlivňuje dítě, které nosí, i když není z genetického hlediska její vlastní. Tohle dítě bude moje!

Nakonec Matt opatrně zaklapne notebook. Sedím na sedačce, tiše, plná očekávání. Říkám si, že budu zticha. Budu…

„To by mohlo fungovat,“ odvážím se opatrně po několika nekonečných minutách. „Co myslíš?“

„Nevím.“ Matt působí nesmírně obezřetně a já si říkám, co z toho, co jsme si přečetli, ho tak zarazilo. „Musíme toho hodně zvážit.“

„Jo, jasně, ale… šlo by to, ne?“

Matt se na mě otočí s unaveným úsměvem na rtech. „Já tě znám, Milly. Řeknu ti, že by to šlo, a ty hned zítra domluvíš Anně schůzku na klinice.“

„Zítra ne,“ namítnu a pokusím se to s úsměvem zlehčit, i když uvnitř jsem napjatá a natěšená. „Možná příští týden,“ zažertuju, i když ve skutečnosti si nedělám legraci.

Matt se slabě usměje, ale stejně vypadá ustaraně. Netouží po dítěti stejně jako já, tak děsivě zoufale. Ano, děti sice chce, ale nepanikaří kvůli tomu. Nesní o tom, že si konečně pochová miminko v náručí a pomyslí si já tě znám, znám tě odjakživa.

„Nic se nestane, když o tom ještě chvíli budeme přemýšlet, ne?“ zeptá se. „Aspoň pár týdnů…?“

„Jasně že ne,“ odpovím, přestože pociťuju zklamání. „Vím, že máš určitě pocit, že se do toho ženu, Matte. Jo, ženu.“ Prudce vydechnu. „Ale považuju to za správné. Chci být těhotná a mít rozkošný velký pupek. Chci držet své právě narozené křičící miminko v náručí. Toužím po tom fyzickém poutu. Nedokážu to lépe vysvětlit.“ Cítím, jak mi roste knedlík v krku, a snažím se nepropuknout v pláč. „Je to pro mě důležité. Hodně důležité.“

Mattův výraz roztaje. „Já vím,“ řekne, přitáhne si mě blíž a políbí mě na temeno hlavy. „Já vím, Milly.“

Ale pochybuju, že to opravdu ví. Říkám si, jestli vůbec rozumí tomu, jak moc po tom toužím, jak mě vlastní dítě ukotví v tomhle světě víc než cokoliv jiného.

Kapitola čtvrtá

Anna

O víkendu po skleničce s Milly ležím v posteli a nechávám na své tělo oknem dopadat zimní sluneční paprsky. Sním o tom, jak bude moje dítě vypadat.

Samozřejmě vím, že to dítě nebude moje, takhle to opravdu nefunguje, ale od chvíle, kdy jsem o tom nápadu Milly řekla, jsem zvědavá. Tesklivá. Vzhledem k tomu, že v mém životě se milostné vztahy nevyskytují, pochybuju, že budu někdy mít své vlastní děti. Tohle by mohlo být skoro stejně dobré. Dozvím se, jak by moje dítě vypadalo. Dokonce bych ho nebo ji mohla sledovat vyrůstat, stát se kmotrou nebo nepokrevní tetou.

Při tom pomyšlení se usměju, ale taky to zvláštně zabolí, protože ta vzpomínka je pořád bolestivá. Ale dneska na to nebudu myslet.

Je sobota a to je u mě obvykle hodně klidný den. Kromě Milly nemám moc kamarádů, jen pár známých z práce. Občas zajdu na kafe s jednou holkou, se kterou jsem se seznámila na lekci spinningu, a jednou starou známou z večerního obchodního kurzu, kam jsem chodila před pár lety.

Co se týče partnerů, nikdy jsem vlastně žádného neměla, což je v pořádku. V minulých letech jsem párkrát zašla na rande, ale nikam to nevedlo a v poslední době se tím už netrápím. Jsem šťastná sama. Naučila jsem se to.

Dneska se ale courám po svém dvoupokojovém bytě v horním patře viktoriánské řadovky a myšlenky mi odbíhají všemi směry. Oddávám se mlhavému a příjemnému snění o nejasné budoucnosti, ve které Matt s Milly budou mít moje dítě a já budu součástí jeho života.

Trochu se těm myšlenkám bráním, protože vím, že to dítě by ve skutečnosti nebylo moje. Dám jim vajíčko, ne dítě. Ale stejně… mělo by vlasy jako já? Moje oči? Šupinkovitý ekzém na loktech? Nemůžu si pomoct. Zajímá mě to.

Nikdy jsem nebyla obzvlášť mateřský typ, hlavně proto, že jsem si nedovolila jím být. Po bouřlivém manželství svých rodičů a své pubertě jsem se vážným vztahům vyhýbala. Milly je jediná, kdo prolomil obranné bariéry, které jsem si kolem sebe instinktivně vystavěla, a to jen proto, že byla tak neústupná.

Hlavou mi běží mlhavé obrazy růžového miminka, které zvedá hlavičku. Posadím se na vycpanou sedačku, kde spokojeně vrní moje kočka Winnie. Vedle na stolečku stojí velký hrnek kafe.

Otevřu notebook.

Za chvíli mě pohltí vír internetového vyhledávání, klikám na jeden odkaz za druhým a vydávám se klikatou cestičkou za zjišťováním informací. Dozvídám se detaily o všem, o čem se Milly jen letmo zmínila, a ještě víc.

Dočtu se, že budu muset absolvovat přísný cyklus hormonální léčby a také minimálně jedno sezení v psychologické poradně, aby se ujistili, že celý ten proces zvládnu. Budu muset podstoupit celkovou anestezii, aby mohli vajíčka nasát. Představuju si to jako vysavač. Nebudu mít žádná rodičovská práva.

Nakonec notebook zaklapnu. Potřebuju si vyčistit hlavu. V takové situaci mi vždycky pomůže se proběhnout, takže se převléknu do sportovního a obuju si tenisky. Je chladno a jasno, vzduch je svěží a pročištěný. Zamířím ulicí do Viktoriina parku.

Srdce mi bije ve stejném tempu, jako našlapuju. V parku zrychlím. Stromy jsou holé, bez listí, obloha jasná a modrá. Nebudu myslet na vajíčka, embrya nebo miminka, na to, jak se Milly bude moct stát matkou, zatímco já jsem si vybrala jí nebýt. Nebudu si opakovat co kdyby, co kdyby, co kdyby, protože nemůžu. Naučila jsem se s rozhodnutími, která učiním, žít. Nezpochybňuju je, už ne, a tohle je o Milly, ne o mně. Nemůžu dopustit, aby to bylo o mně.

Na jižním konci parku se konečně zastavím. Pálí mě na plicích. Opřu se rukama o kolena. Když mi klesne tep, narovnám se a vidím, že jsem poblíž hřiště na ulici Svatého Lukáše. Je chladný únorový den, takže tam není moc lidí, ale asi šestiletá holčička se zlatými copánky, kterou tatínek houpe na houpačce, nadšeně piští. Bez přemýšlení jdu ke hřišti, rukou se opřu o plot a sleduju, jak dívka vyletí nahoru a tatínek ji houpe výš a výš. Zaklání hlavu, má zavřené oči a ústa šťastně doširoka otevřená. Tatínek se taky směje, stačí mu jen pohled na ni. Je to moc radostný okamžik a já tam stojím jako přibitá a prostě si ho užívám s nimi, ale zároveň cítím bolest, kterou nedokážu popsat.

Pak mě tatínek zahlédne a jeho výraz se změní v opatrně zamračený.

„Promiňte, můžu vám nějak pomoct?“ zeptá se příjemným, ale rozhodným tónem. Uvědomím si, jak děsivě asi působím, když tam tak stojím a zírám na ně.

„Ne, ne, jen… jen odpočívám,“ vykoktám ze sebe a pak se otočím a rozběhnu se domů ještě rychleji než předtím.

V pondělí mi všechny myšlenky na dítě vyžene z hlavy mladá stážistka z IT oddělení, která strčí hlavu do mých dveří.

„Anno?“

Nepamatuju si její jméno, i když bych asi měla. Qi Tech má sto padesát zaměstnanců a já tady pracuju už čtrnáct let od svých dvaceti, kdy jsem byla v HR oddělení na praxi.

„Ano? Můžu vám pomoct?“

„Mohla bych s vámi na chvíli mluvit?“

Mrknu se na obrazovku počítače a pak na hodiny. Za dvacet minut mám schůzku se svou šéfovou Larou, ředitelkou HR oddělení, abychom probraly nejnovější hodnocení výkonnosti. Zatím jsem se na ně skoro nepodívala. Ale něco v jejím postoji – shrbená ramena a vlasy s růžově obarvenými konečky spadající do obličeje – mě donutí si udělat pauzu.

„Jistě.“

Vejde do mojí malé kanceláře a já vstanu a zavřu za ní. Něco mi říká, že tohle bude osobní.

„Omlouvám se,“ řeknu a posadím se zpátky ke stolu. „Nemůžu si vybavit vaše jméno.“

Nejistě na mě mrkne. „Sasha.“

„Jistě. Sasha.“ Vryju si to do paměti a položím si ruce na stůl. „Co pro vás můžu udělat, Sasho?“

„Vlastně nevím, jak to mám říct…“

„Já se vždycky snažím být upřímná a otevřená.“ Usměju se, i když v duchu přemýšlím, co ji může trápit. „Zdá se, že máte nějaký problém…?“

„Ano.“ Povzdechne si a proplete si prsty v klíně. „Nechci dělat potíže.“ Kousne se do rtu a podívá se na mě zpod ofiny. „Nebo dostat výpověď. Jak občas člověk slyší…“

„Neexistuje žádný důvod, abyste si myslela, že dostanete výpověď, Sasho.“ Ale co se stalo? A koho se to týká? Dělám zástupkyni ředitelky HR, takže moje práce zahrnuje nábor nových zaměstnanců, řešení sporů, ale taky méně příjemnou činnost – ochranu naší reputace. Někdy strávím celé dny zakládáním výplatních pásek. Jindy se snažím zabránit tomu, aby se nějaká kauza nafoukla na internetu do obřích rozměrů, protože svět, ve kterém žijeme, už je takový. Jediný tweet může předznamenat katastrofu. Právě teď cítím, že tohle bude jedna z těch situací, a začínám si dělat obavy. Laře se to nebude líbit. „Co se stalo, Sasho?“ zeptám se opatrně.

Kousne se do rtu. Vypadá zkroušeně. „Tohle byla asi chyba. Neměla bych tu být.“

„Ale jste tady.“

„Možná o nic nejde.“ Poposedne si, jako by chtěla odejít. „Možná jsem reagovala přehnaně.“

„Možná, ale možná taky ne. Nemůžu tu situaci posoudit, dokud mi o tom něco neřeknete.“ Pokusím se usmát, i když začínám být nervózní. Jestli se jedná o případ sexuálního obtěžování – a já mám pocit, že by mohlo –, musím k tomu přistupovat velice opatrně, obzvlášť proto, že Lara celým hnutím #MeToo a podobnými věcmi naprosto pohrdá.

Sasha si kouše ret a vypadá nerozhodně. Dál čekám s trpělivým a povzbudivým úsměvem na rtech. Pak se dveře mé kanceláře, která slouží zároveň jako recepce HR oddělení, otevřou a v nich stojí Lara. V černých lodičkách na podpatcích měří přes sto osmdesát centimetrů. Má na sobě dokonale padnoucí černý kostýmek a tmavě purpurovou halenku – vlastní tu samou halenku ve dvanácti různých intenzivních odstínech. Když má lepší dny, nahání lidem strach, jindy je naprosto děsivá. Nejprve zapíchne upřený pohled do Sashy a pak se otočí na mě a zdvihne nemilosrdně vytrhané obočí.

„Anno? Jsi připravená na naši schůzku?“

„Ano, jen tady něco probíráme.“ Otočím se zpátky na Sashu, ale ta už se sbírá ze židle.

„Myslím, že půjdu…“

„Domluvíme si na náš rozhovor jiný čas, Sasho.“ Taky se zvednu. „Pak mi můžete říct víc o tom, co se stalo.“

„To je v pořádku.“ Nešťastně sleduju, jak couvá ze dveří. „Jsem v pořádku,“ zopakuje a je pryč.

Otočím se na Laru, na kterou to očividně neudělalo žádný dojem. „Kvůli čemu fňukala?“

Lara je sice šéfkou lidských zdrojů, ale není to zrovna ta nejlidštější osoba na světě.

„Něco jí dělá starosti,“ řeknu a kliknu myší, abych si vytiskla ta hodnocení výkonnosti. „Ale bylo jí nepříjemné mi o tom říct víc.“ A tys ji vystrašila, dodám v duchu. Nikdy bych si nedovolila to říct nahlas a Lara to ví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Není to moje dcera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.