Přeložila Naďa Špetláková

THE END OF HER

Copyright © 2020 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2021

ISBN 978-80-242-7305-1

Věnováno Pilar

Prolog

10. ledna 2009

Creemore, Colorado

UŽ DVA DNY SILNĚ, vytrvale sněží a nevypadá to, že by chtělo přestat. Je šílenství někam vyrážet. Pluhy ale vyjely, připomene si Lindsey. Zamračeně se zadívá z okna, je jako na trní a připadá si uvězněná. Uvězněná horami, které obklopují tohle coloradské městečko vzdálené necelých padesát kilometrů od centra Denveru. Uvězněná nekonečným sněhem. Zasněžená krajina je tak tichá. Lindsey se z toho ticha občas chce řvát.

Do těsného obýváčku za ní přijde její manžel; místnost je lacině zařízená, vetché police drží pohromadě jen díky šroubům.

„Připravená?“ zeptá se Patrick, když k němu vzhlédne, s rukama položenýma na vzdouvajícím se těhotenském břiše. Po večerní hádce kolem sebe nadále chodí po špičkách.

Je ráda, že odtud vypadne, z té absolutní samoty. Sníh nesníh, pojedou na pár dní za její matkou a sestrou do Grand Junction, kde je počasí přívětivější. Mají sbaleno, kufry stojí u dveří. Lindsey se nemůže dočkat, až bude zase mezi svými – bolestně postrádá společnost a pozornost. Netušila, že to bude tak náročné. Zajde do kaváren, které zná, a setká se s přáteli, jež tam nechala. Budou se usmívat a divit, jak se zakulatila, a chtít jí sahat na břicho; z očekávaného miminka budou nadšení. A Lindsey se uleví. Po všech stránkách. A potom bude schopná čelit návratu.

Anebo možná zůstane v Grand Junction.

„Půjdu odházet auto,“ oznámí Patrick, obuje si boty a oblékne bundu. Vezme si i čepici a rukavice. „Nastartuju, ať se ti zahřeje.“

Ona přikývne a obrátí se zase k oknu.

Kapitola 1

Srpen 2018

Aylesford, New York

HANNA BRIGHTOVÁ POLOŽÍ malého Teddyho do houpacího lehátka na verandě a posadí se k rozečtenému románu. Během dne se udělá horko, takhle dopoledne je tu však příjemný stín. Hanna si všimne, že o kus dál přes ulici parkují dvě auta. Je tam dům na prodej, někdo zřejmě přijel na prohlídku.

Zanedlouho se nechá pohltit příběhem, ale o chvíli později vzhlédne, neboť zaznamená, že se na druhé straně něco děje. Statný muž v obleku, v němž Hanna rozpozná realitního makléře, mluví před domem s nějakou ženou. Hanna je sleduje a mimoděk ji napadne, jestli je to vážná zájemkyně. Dům je na prodej teprve krátce a tahle čtvrť je atraktivní; Hanna předpokládá, že se prodá poměrně brzy. Doufá, že ho koupí nějaká mladá rodina – pro Teddyho, kterému je šest měsíců, by si představovala hodně kamarádů. Přímo přes ulici bydlí čtyřměsíční dvojčata, s jejich mámou – Stephanií, moc milou – už se Hanna seznámila. Tahle ženská vypadá, že je tu sama, nemá s sebou ani manžela, ani děti.

Lidé přes ulici si potřesou rukama, žena se otočí a vyrazí k autu. Než k němu dojde, podívá se na Hannu usazenou na verandě a zarazí se. Potom, k jejímu údivu, přejde ulici a vydá se k ní. Co asi chce? uvažuje Hanna.

„Dobrý den,“ zavolá žena přátelským tónem.

Hanna si všimne, že jí může být něco málo přes třicet a že je nepochybně atraktivní. Má světlé vlasy k ramenům, hezkou postavu a záviděníhodné držení těla. Hanna v rychlosti zkontroluje, že Teddymu nic nechybí, potom vstane a sejde po schodech z verandy. „Dobrý den, co byste potřebovala?“ ptá se zdvořile.

„Jen jsem se byla podívat na dům přes ulici,“ odpoví žena, která teď kráčí po příjezdové cestě k ní. Hanna jí jde naproti a rukou si zaclání oči před sluncem. „Můžu se vás trochu vyptat na zdejší čtvrť?“ pokračuje blondýna.

Takže to s koupí myslí vážně, uvažuje Hanna malinko zklamaně. „Jistě,“ potvrdí.

„S manželem se zajímáme o tuhle oblast – myslíte, že to je vhodné místo pro děti?“ Kývne směrem k houpacímu lehátku na verandě a usměje se. „Koukám, že máte miminko.“

V tu chvíli Hanna roztaje a nadšeně jí vypráví, jak to tu chodí. Třeba je ta ženská těhotná, jenom to na ní ještě není vidět.

Nakonec jí blondýna poděkuje a vrátí se k autu. Hanna si uvědomí, že neví, jak se jmenuje. Ale co. Jestli si ten dům koupí, bude na představování času dost. Něco jí ale vrtá hlavou, jen neví, co přesně to je. V tu chvíli se dá Teddy do pláče, a když chlapečka vyndává z lehátka, dojde jí to. Ta ženská neměla snubní prsten. Nevadí, spousta lidí si teď pořizuje děti, aniž by se brali. O manželovi se nicméně zmínila. Na druhou stranu – kdo si vyhlíží dům bez partnera?

Stephanie Kilgourová uložila dvojčata do postýlek v patře k dopolednímu spánku. Teď se na chvilku posadí na gauč v obýváku, opře se a zavře oči. Je tak unavená, že netuší, jak se jí vůbec daří vstávat, když ji plačící děti v šest ráno probudí. Na tohle ji nemohlo připravit nic – a nikdo.

Na moment se uvolní, zaboří vyčerpané tělo do pohovky a opře těžkou hlavu. Cítí, jak ji přemáhá ospalost. Jestli si nedá pozor, usne tu vsedě. Tím by si nepomohla – dvojčata si dopoledne zdřímnou jenom zhruba půlhodinku, a aby se s námahou probírala po tak krátké době, to by nestálo za to. Prospí se, až dá děti spát odpoledne, kolem půl druhé. Chronická nevyspalost si začíná vybírat svou daň. Lidé, kteří věděli, že čeká dvojčata – nijak se s tím v těhotenství netajila –, ji v žertu strašili, o kolik to bude mít náročnější. Ona se ale jenom usmívala, byla z těhotenství nadšená a vskrytu měla dobrý pocit z toho, jak příjemně se cítí, jak snadno se její tělo vyrovnává se všemi změnami.

Stephanie byla vždycky tak trochu posedlá kontrolou, a tak strávila spoustu času přípravou porodního plánu, chtěla všechno zvládnout na jedničku. Nenamlouvala si, že by to mohlo proběhnout bez medikace, ale rodit chtěla přirozeně, třebaže čekala dvojčata.

Když se ovšem schylovalo k porodu, plány vzaly brzy zasvé. Obě miminka se ocitla v ohrožení života a bylo nutné provést akutní císařský řez. Místo konejšivé hudby, tlumeného osvětlení a řízeného dýchání ji děsily pípající přístroje, zpomalená srdeční činnost, hemžící se zdravotníci a spěšný odvoz na operační sál. Vzpomíná si, jak ji Patrick držel za ruku a obličej měl bílý strachy. Ale co si vybavuje nejvíc, kromě paniky, kterou cítila, když sestry urychleně odnášely miminka na jednotku intenzivní péče, aniž si je vůbec stihla pochovat, je křečovitý třes a pocit nevolnosti. Obě děti byly naštěstí v pořádku – nic jim nebylo a měly slušnou porodní váhu.

Během prvních dní po porodu bylo pro Stephanii těžké nepřipouštět si pocit selhání; přispívalo k němu i nevyspání, bolest po císařském řezu a nutnost kojit nadvakrát, tedy zdánlivě neustále… Počáteční týdny po narození dvojčat byly tím nejnáročnějším obdobím v celém jejím životě. Děti brzy začaly prospívat, Stephanie však často přemítá o tom, jak stresující byl ten císařský řez – pro všechny. Člověk si prostě nemůže pokaždé vybrat, připomíná si. Nejdůležitější je, že jsou ona i holky zdravé. Stephanii nicméně nepřestává udivovat, jak byla před porodem naivní. Pocit kontroly je jen přelud.

A potom nastoupila dětská kolika… Holčičky od začátku nespaly bůhvíjak, kolem šestého týdne se to ale ještě zhoršilo. Plakaly, šily sebou, a ne a ne usnout. Pediatrička doktorka Prashadová Stephanii uklidňovala, že kolem dvanáctého týdne by se to mělo spravit. Dvanáct týdnů děvčátkům bylo před víc než měsícem, a nespravilo se nic. Stephanie – i její manžel Patrick – jako by zatím fungovali čistě silou vůle. Od narození dvojčat se pořádně nevyspali. Holčičky začnou fňukat vpodvečer a pořádně zaberou teprve kolem jedné nebo druhé ráno. A v šest už jsou zase vzhůru. Brutální, to je jediná možnost, jak to vyjádřit.

Stephaniin dech se zpomalí a ona během chvilky úplně vytuhne.

Najednou sebou s leknutím trhne, probudí ji pronikavý zvuk, hlasité, naléhavé píp, píp, píp. Je dezorientovaná, popletená. To, co se ozývá, je požární hlásič – v domě je kouř, Stephanie ho cítí. Vyděšeně vyskočí, oči dokořán. Jde to z kuchyně. Stephanie v dočasném ochromení pomyslí na dvojčata v patře, potom vyrazí do kuchyně. Na plotně je pánev, ze které šlehají plameny. Stephanie zůstane chvíli stát ve dveřích, nevzpomíná si, že by na hořák cokoli stavěla. Rozběhne se dovnitř a horečně sahá po hasicím přístroji v horní skříňce poblíž vařiče. V panice si nemůže vybavit, jak se s ním zachází. Obrátí se k požáru, plameny dosahují o něco výš, málem ke stropu, třebaže ten se ještě nevzňal. Stephanie slyší hučení ohně, horko je takřka nesnesitelné. Srdce jí divoce buší, nedokáže se rozhodnout. Měla by zůstat tady a mrhat drahocennými vteřinami na to, aby se pokoušela spustit hasicí přístroj, anebo běžet nahoru pro děti? Bude mít vůbec dost času na to, aby je dostala ven? Měla by nejdřív zavolat hasiče? Potom jí najednou dojde, co musí udělat. Prudce otevře spodní skříňku, vymaní z ní kovovou poklici a pánev s ní přiklopí. Bez přístupu kyslíku oheň rychle zhasne. Ona si navlékne chňapku, otočí knoflíkem a vypne hořák.

Stephanie ochabne úlevou. V místnosti je cítit kouř. Pálí a slzí jí oči a teď, když už nebezpečí pominulo, se celá roztřese. Alarm nadále kvílí, Stephanie si však uvědomí, že to není ten v kuchyni, nýbrž ten v patře. Zapne digestoř, otevře okno nad kuchyňským dřezem a vyběhne do schodů. Aby dosáhla na ječící hlásič požáru v chodbě, musí si z ložnice přinést stoličku. Konečně ho třesoucíma se rukama vypne. V nastalém tichu slyší, že holčičky pláčou, probuzené a vystrašené poplachem. Spěchá do dětského pokojíku a šeptá šššš, ššššš… Jedno miminko po druhém zvedne, utiší a políbí na měkké tvářičky. Teď už neusnou, jsou moc rozčílená. Stephanie odnese Jackie a potom i Emmu do přízemí, dá je společně s jejich oblíbenými hračkami do ohrádky v obývacím pokoji a vrátí se do kuchyně. Dým už se vyvětral, ale pořád je cítit. Stephanie se zadívá na pánev na plotýnce, jako by jí nadále naháněla strach. Vezme chňapku a zvedne poklici. Zdá se, že v pánvi byl jenom olej. Chtěla snad něco smažit? Nevzpomíná si. Jak mohla postavit pánev na vařič, zapomenout na to a usnout? S hrůzou si uvědomí, jak rychle se mohl oheň rozšířit. V rozrušení se vrátí do obývacího pokoje, posadí se na koberec se zády opřenými o gauč a obě miminka si přivine na hruď. Líbá je na hebké hlavičky, hladí je po tvářích a zadržuje slzy. „Moc mě to mrzí, moc mě to mrzí…,“ špitá.

Až přijde Patrick večer domů, nesmí mu zapomenout říct, aby se podíval na ten hlásič v kuchyni.

Kapitola 2

V PONDĚLÍ HNED PO OBĚDĚ ZÍRÁ Stephanie pohledem zamženým únavou nepřítomně do zdi v čekárně na pediatrii. Noc na dnešek byla obzvlášť náročná. Dvojčata se vrtí připoutaná v kočárku; je to nejjednodušší způsob, jak je zvládnout. Stephanie doufá, že už brzy přijdou na řadu. Coby prvorodička se naučila jedno: ze všeho nejvíc záleží na načasování. Doufá, že se jí podaří udržet holčičky při prohlídce vzhůru a že pak usnou v autě během krátké cesty domů. Stephanie je pak postupně přenese do postýlky, nejdřív jednu a potom se vrátí do zamčeného auta pro druhou…

Dveře se náhle otevřou a v nich stojí usměvavá doktorka Prashadová. Stephanie ví, že má taky děti, sice ne dvojčata, ale stejně se dovede vžít do její situace.

„Jak se vám daří?“ zeptá se lékařka soucitně.

Otázka je namístě. Stephanie dnes nebyla objednaná, není to nicméně její první neohlášená návštěva.

„Nic moc,“ přizná maminka a chabě se usměje. Cítí, že se jí oči okamžitě zalévají slzami. Do háje. Jak je možné, že ji v poslední době rozpláče i ten sebemenší náznak soucitu? Na vině je nedostatek spánku, nic jiného. Jestli se brzy pořádně nevyspí, přeskočí jí.

Odvrátí zrak a stočí pohled na miminka.

Doktorka se na ni starostlivě zadívá. „Kolika dovede pěkně potrápit,“ poznamená. „Neumím si představit, jaké to je, když ji máte hned dvojmo.“

„Je to peklo,“ hlesne Stephanie s neznatelným úsměvem. „Obě pláčou zhruba od sedmi večer do jedné nebo do dvou ráno. Dennodenně, bez výjimky. Když chceme s Patrickem zhltnout něco k večeři, musíme je dát do lehátka a poslouchat, jak brečí. A potom je pořád dokola, celé hodiny nosíme po obýváku.“ Promne si rukama oči. „Přečetla jsem mraky knih o výchově, zkoušeli jsme všechno, jenže nic nezabírá.“ Zaváhá. „Jste si jistá, že s nimi nic není? Není možné…, že jsme něco přehlédli?“ Nechce lékařku z ničeho obviňovat, nicméně…

Doktorka si povzdechne a odpoví: „Miminka jsou zdravá. Důkladně jsem je prohlédla. O dětské kolice toho zas tak moc nevíme, což vám to samozřejmě nijak neulehčuje, ale uvidíte, že to přejde.“

Stephanie se odhodlá k otázce: „Jenže kdy? Jak dlouho to bude trvat?“ Slyší, že její hlas zní vyčerpaně – dokonce zoufale –, a nenávidí se za to. Vypadá jako fňukna, nesamostatná a nepoužitelná. Takové ženské nesnáší. Ona vždycky všechno vyřešila, dokázala se se vším poprat.

Lékařka zavrtí hlavou. „To bohužel nikdo neví. Zpravidla to přestane víceméně ze dne na den. Děti z toho vyrostou. Jak jsem říkala, většina miminek to má za sebou kolem třetího měsíce, ale někdy koliky vydrží až do devíti měsíců. Každopádně jsem nikdy neslyšela o dítěti, které by jimi trpělo dejme tomu ve dvou letech.“

Stephanie se nedokáže přimět prozradit lékařce důvod své nenadálé návštěvy. Málem zapálila dům, zatímco byl její manžel v práci. Patrick byl bez sebe, když mu o tom řekla. Ani si nevzpomíná, že by stavěla pánev na sporák. Co když ji Prashadová považuje za neschopnou matku?

Vlastně ani neví, proč sem chodila. Jistěže jí lékařka nepomůže – totéž co dnes jí vykládala už posledně. „Dělám něco špatně?“ ptá se Stephanie s beznadějí v hlase.

„Ne, to ne. Podle toho, jak to popisujete, děláte všechno správně. Máte zkrátka jenom smůlu.“ Doktorka nasadí jemný tón. „Ono to přejde.“ Stephanie unaveně přikývne. „Důležité je, abyste se starala také o sebe. Máte někoho na výpomoc? Můžete si domluvit, že by vám přes noc – nebo aspoň na pár hodin – přišla hlídat chůva nebo někdo z rodiny? Potřebujete se trochu vyspat.“

„Zkoušeli jsme to. Ale já jsem v tom rámusu stejně neusnula.“ Vřískot nespokojených dětí v ní vyvolával niternou reakci, které si prostě nedokázala nevšímat. Stephanie se na dvojčata podívá. Kroutí se v kočárku o něco méně a začínají vypadat ospale. Musí brzy odtud, aby je zvládla převézt domů a chvíli se prospat. Dvě až tři hodiny odpoledne a čtyři hodiny mezi druhou a šestou ráno jsou jediné její příležitosti k spánku. Bezradného manžela pošle navzdory jeho protestům kolem půlnoci do postele a snaží se zvládnout holky sama, aby mohl Patrick druhý den jít do práce a fungovat.

Po rozloučení s lékařkou vyjede s kočárkem ze dveří kliniky a vydá se k vozu zaparkovanému na ulici. Přendá dvojčata do autosedaček a uvažuje, jestli je bezpečné, aby řídila – v poslední době má povážlivě zpomalené reakce. Je tak unavená, že když oběma dětem zapne popruhy a zavře oboje zadní dveře, málem odjede, aniž by složila dvojkočár a dala ho do kufru. Uf, pomyslí si, když si kočárku osiřele stojícího na chodníku v poslední chvíli všimne. Ta nepozornost by ji stála tisíc dolarů. Kdyby se pro něj musela vracet z domova, rozhodně už by tu nebyl. Vzchop se, nabádá sama sebe.

S obzvláštní obezřetností absolvuje desetiminutovou jízdu z centra Aylesfordu na příjemné předměstí, kde bydlí. Odbočí do jejich ulice, zahne na příjezdovou cestu a zastaví. Mrkne do zpětného zrcátka a zjistí, že obě děti usnuly. Díkybohu.

Odnese je dovnitř a položí je do postýlek. Obě tvrdě spí. Proč to nedokážou v noci? Když je pozdě večer naloží do autosedaček a vozí je, dokud nezaberou, při přenášení dovnitř se vždycky zase probudí. Je to hrůza. Bezmoc, jakou zakouší tváří v tvář plačícímu dítěti – lépe řečeno dvěma –, které se ne a ne utišit, nikdy předtím nepoznala.

Stephanie si s úlevou vezme chůvičku a zamíří do ložnice. Hromady špinavého oblečení v koši na prádlo ani čpavého zápachu kbelíku na plenky, který je každou chvíli plný, si nevšímá. Chce jenom spát. Někde slyšela, že lidé, jimž je spánek delší dobu upírán, mohou přijít o rozum, začít halucinovat.

Když ulehne na polštář, znovu zapřemítá, jak je možné, že se posledně nespustil ten kouřový hlásič – Patrick na něm žádnou závadu nenašel –, a vzápětí usne.

Kapitola 3

PATRICK KILGOUR SE VRACÍ do kanceláře ze schůzky s novým klientem, která neproběhla podle jeho představ. Má pocit, jako by ztratil něco ze své někdejší výkonnosti. Během prezentace na sobě cítil pohled svého obchodního partnera. Po jejím skončení se na něj Niall kriticky zadíval, řekl: „Dej se dohromady,“ a odkráčel.

Patrick se sveze na židli u psacího stolu, otočí se na ní a nepřítomně se zahledí z okna na dvojici obloukových mostů, které se klenou přes řeku Hudson, a pohoří Catskill, jež se nezřetelně rýsuje v dálce. Oči ho pálí únavou a tělo má celé ztuhlé. Nevyspal se už tolik týdnů, a je to na něm znát. Možná by tomu klientovi mohl zavolat, až bude mít víc energie, až se zkoncentruje.

Jsou čtyři odpoledne a Patrickovi už těžknou víčka. Obrátí se zpátky ke stolu, na okamžik toužebně pohlédne na koženou pohovku u protější stěny kanceláře, ale potom se zaměří na počítač. Povolí si kravatu a rozepne si horní knoflíček u košile. Musí ještě stihnout něco udělat, protože doma pracovat nemůže.

Potřebuje kofein. Vstane a zajde do recepce, kde je automat na kávu. Čeká tam nějaká žena, se skloněnou hlavou si čte časopis. On ji letmo zaznamená – její profil, blond vlasy – a pak se podívá pořádně. Recepční Kerri, které nic neunikne, je naštěstí pryč. Patrick teď stojí u automatu, zády k té ženě. Ona si ho podle všeho nevšimla.

Erica Vossová. Tu by poznal kdekoli a kdykoli. Pořád tomu nemůže uvěřit. Co tady dělá? Naposledy ji viděl před více než devíti lety. Najednou se mu všechno vrací.

Už není ospalý; tělem mu proudí adrenalin. Přemítá, co se stane, až Erica vzhlédne od čtení a pozná ho.

Slyší, že se blíží Niall. Patrick se při návratu do kanceláře střetu s ní nevyhne. Pomalu se otočí. Ona zvedne hlavu, podívá se na něj – nejeví sebemenší známku toho, že by věděla, o koho jde –, postaví se a obrátí k Niallovi, který k ní přichází s napřaženou rukou.

„Promiňte, čekáte dlouho? Koukám, že Kerri není u sebe,“ poznamená Niall. Potom si všimne, že u automatu stojí Patrick. „Já jsem Niall Foote a tohle je můj partner Patrick Kilgour,“ představí ho a ukáže na něj.

Patrickovi vyschlo v krku tak, že nemůže promluvit. Zůstane stát na místě, nevykročí k ní, aby si potřásli rukou. Krátce, ochromeně se usměje. Ona ho zdá se nadále nepoznává, jeho však neošálí. Dovede své překvapení skrýt lépe než on. Vždycky obdivoval to, jak se nenechá vyvést z míry.

„Paní Vossová se uchází o místo dočasné administrativní pracovnice,“ podotkne Niall a odvádí ji chodbou k sobě do kanceláře. Kolegova skrývaného vykolejení si není vědom.

Patrick slyší, jak se dveře kanceláře zavírají, a hlasy se ztlumí. Obrátí se zpátky k automatu, navolí si tlačítky mléko a cukr a všimne si, že se mu třesou ruce.

Co pohledává Erica Vossová v Aylesfordu? Když o ní slyšel naposledy, bydlela v Denveru.

Rozhodne se, že půjde domů dřív. Kávu nechá na stolku, zastaví se v kanceláři pro kufřík a vyrazí.

Stephanii probudí z hlubokého spánku zvuk otevírajících se vchodových dveří. Chvíli se nemůže zorientovat. Podívá se na hodiny na nočním stolku: není ani půl páté odpoledne. Rychle se posadí a poslouchá. V pokoji je šero, závěsy jsou zatažené. Slyší, jak se v přízemí někdo pohybuje. Mrkne na chůvičku. Světýlka neblikají, takže děti ještě spí.

Spěšně vstane z postele, až se jí od únavy a nízkého tlaku trochu zatočí hlava. Tiše přejde do chodby nad schodištěm. Dole vidí Patricka, dívá se na ni. Stephanie netuší, co přesně, ale něco jako by se na něm změnilo. Ale možná ji jen zmátlo, že je doma nezvykle brzy.

„Vzbudil jsem tě? To jsem nechtěl,“ zašeptá její manžel.

„Co se stalo?“ ptá se ona, zatímco schází ze schodů.

„Nic se nestalo,“ odpoví. „Jen jsem šel dneska z práce dřív, nic víc. Jsem grogy.“

„To mi povídej,“ souhlasí ona, vroucně ho obejme a políbí. „Jak se vyvedla ta schůzka?“ Patrick se zamračí, pokrčí rameny, což v ní vyvolá záchvěv soucitu.

„Nic moc,“ přizná její manžel.

Stephanie ví, že se mu v poslední době nijak zvlášť nedaří. Svěřil se jí s tím. Vždycky jí říká, co se děje v práci. Nemá ráda, když před ní cokoli tají; chce vědět všechno.

Má o něj starost – pro architekta může mít každá chyba zásadní následky. Musí uhlídat tolik detailů, a když se navíc nevyspí… Stephanie si připomíná, že to prostě musí nějak překonat. Děti začnou spát, oni tím pádem taky a všechno jim pak půjde mnohem lépe.

Podívá se na něj pozorněji. Teď vidí, co je na něm jiného: má zaťaté čelisti, jako by měl z něčeho obavy. Vypadá vyčerpaně, stejně jako ona, ale k tomu z něj vyzařuje neobvyklá nervozita. „Co se děje? Zdáš se napjatý,“ řekne mírně.

„Vážně?“ zeptá se. „Ne, nejsem napjatý. Jen jsem se na té dnešní schůzce moc nepředvedl. Nebyl jsem ve své obvyklé formě. Asi jsem je moc neoslnil.“ Pokrčí rameny. „Možná jsem jim měl na rovinu říct, že mám doma dvojčata s kolikou.“ Pronese to jaksi kousavě a ona cítí, jak jí tuhnou záda. Zní to skoro, jako by z toho vinil ji. Stephanie se snaží nereagovat. Zhluboka se nadechne.

„Hele,“ prohlásí po chvíli. „Ani jeden z nás momentálně nefunguje naplno. Nemáme žádnou energii. Tak to prostě je. Ale my to překonáme.“ Zvedne ruce a položí mu je na ramena, pohlédne mu do unavených očí. „Ono se to zlepší.“ Vzpomíná si, jak jí to před pár dny musel také připomenout. Musejí si pomáhat, být si vzájemně oporou. Tak to dosud dělali celé ty dlouhé týdny, co děti trápí kolika. On přikývne a věnuje jí úsměv, který Stephanie tolik miluje.

Potom ji políbí a řekne: „Já vím.“

„Co kdyby ses na chvíli natáhnul na gauč a schrupnul si? Začnu vařit večeři, než se ty dvě probudí.“

Jde do kuchyně, musí si pospíšit, protože dvojčata budou zanedlouho vstávat. Když o pár minut později nahlédne do obýváku, vidí, že je její manžel oproti očekávání vzhůru, leží a upírá oči na strop. Potom zaslechne pláč a obrní se na dlouhý, náročný večer, který ji čeká.

Kapitola 4

KDYŽ DRUHÝ DEN RÁNO Patrick dorazí do práce, zapne počítač a projede očima e-maily, celý ztuhne. Jeden z nich je od Eriky Vossové. Patrick sedí s prstem napřaženým nad myší. Zvažuje, že by zprávu vymazal, aniž ji přečte, jenže to by nemuselo být rozumné. A tak ji rozklikne.

Ahoj, Patricku,

hádám, že tě překvapilo, že mě zase vidíš. Říkala jsem si, jestli bychom se mohli sejít a trochu si popovídat, z nostalgie po starých časech. Případně si dát něco k pití?

Měj se, Erica

Zpráva se zdá neškodná, ale Patrick z ní nemá dobrý pocit. Raději by se k minulosti nevracel, nechce otevírat staré rány. Ignorovat ji však nemůže. Zaváhá a potom naťuká odpověď.

Ahoj, Eriko,

koukám, jak je svět malý. Rychlý drink bych stihl.

Patrick

Dlouze se zadívá na slova, která napsal, a uvažuje, jestli neudělal chybu. Potom zprávu odešle. Pár minut s obavami hledí na monitor, čeká na její odpověď. Ona s ní neotálí.

Bezva! Představ si, že bydlím poblíž, v Newburghu. Můžeme si dát sraz hned dneska po práci, přímo v Aylesfordu, jestli jsi pro.

Erica

Patrickovi se udělá zle. Měla být přece v Denveru. Co má za lubem? Proč byla u něj v práci? Proč se s ním chce setkat? Má z toho čím dál nepříjemnější pocit.

Erica sedí v obývacím pokoji ve svém bytě v Newburghu, upírá oči na monitor a čeká na odpověď. Představuje si, jak Patrick sedí u počítače v kanceláři na Bleeker Street a na pohledné tváři má zaražený výraz. Jak přímo v téhle chvíli přemýšlí, jak by odepsal.

Včera se u něj v práci pobavila, když viděla jeho reakci. Spoluvlastní malý architektonický ateliér, sídlí ve čtvrtém patře novotou zářící budovy v centru. Zdá se, že se mu daří. To ji nepřekvapuje. Odjakživa byl ambiciózní. A očividně ho šokovalo, když ji viděl.

S Patrickem nemluvila přes devět let. Na okamžik se odvrátí od monitoru a rozhlédne se po spoře zařízeném bytě. Teprve nedávno se nastěhovala, a je to znát. Zaslechne pípnutí a zase se podívá na monitor. Usměje se.

Co třeba v pět v Pilotu? Je to na Bristow Street.

Patrick

To zní skvěle. Zatím ahoj.

Erica

Říkala si, že ji nejspíš neodmítne. Až příliš toho spolu zažili. Zajímalo by ji, jaký teď je, jestli se změnil. Z nějakého důvodu má pocit, že sotva.

Krátce před pátou Patrick odejde z práce a vydá se pěšky k baru v zapadlé uličce v centru města. Nečeká, že by tu narazil na někoho známého – Pilot je tak trochu pajzl, ne jako luxusnější podniky, kam chodí obvykle. Když vchází do baru, nervózně si urovná kravatu. Záměrně jde o pět minut později. Očima pátrá v šeru, hledá Eriku.

Zahlédne ji, jak sedí sama v rohu a upíjí pivo z láhve. Vypadá víceméně stejně, ačkoli není už úplně jako proutek. Kolem dvacítky to bývala velká kočka, přirozená blondýna s hezkými rysy a nádhernou pletí. Chvíli se na ni dívá, ona se pak obrátí, všimne si ho a jako by ztuhla.

Patrick polkne a vyrazí k ní. „Eriko,“ osloví ji, když dojde ke stolu. Zaznamená slabý závan parfému – exotického a svůdného. Tentýž parfém používala už tehdy před lety. Vyvádí ho to z míry. Najednou je zase zpátky v Coloradu, usazený se všemi ostatními v jejich oblíbeném baru, smějí se a popíjejí pivo, tak mladí, celý život před sebou. Lindsey sedí vedle něj, ruka jí poklidně spočívá na vystouplém břiše a Erica se na ně dívá zpoza stolu.

„Vypadáš dobře, Patricku,“ prohlásí Erica teď, jakmile se posadí naproti ní.

Zalituje, že si cestou ke stolu nekoupil na baru pivo, než aby čekal na obsluhu. Přes nepříjemný pocit se na Eriku nejistě usměje. Většinou to s lidmi umí, jenže momentálně není schopen odhadnout situaci. Nastane rozpačité ticho. Všimne si ho servírka a přijde za ním. Patrick si to pivo rozmyslí a objedná si skotskou. Chutě se mu změnily; zajímalo by ho, jestli se změnily i jí, nebo jestli prostě nedůvěřuje čistotě skleniček v tomhle podniku. Pozná, že je Patrick nervózní? „Takže… ty teď bydlíš v Newburghu?“

„Ano, nedávno jsem se přestěhovala z Denveru. Měla jsem pocit, že nastal čas na změnu.“

On přikývne, snaží se působit nenuceně.

„Je to odtud jenom kousek,“ pokračuje ona. „Půl hodiny autem.“

Patrick čeká, ale ona nic nedodá. „To je ale náhoda,“ poznamená on, „že ses zastavila zrovna u nás v práci.“

Další trapná pauza. Servírka přinese pití a Patrick se lačně napije. Nemůže připadnout na nic dalšího, co by řekl. Proč se proboha přestěhovala zrovna sem? uvažuje.

Erica se k němu nakloní. Láhev piva svírá v elegantních rukou a olupuje z ní etiketu. Na tenhle zvyk si Patrick vzpomíná. „Věděla jsem, že tu někde bydlíš, tak jsem si tě vyhledala. Když mi došlo, že je to takhle blízko, říkala jsem si, proč to nezkusit.“

On se na ni upřeně zadívá. „Ty ale o záskok v naší firmě nestojíš, že ne?“

Usměje se. „Ne. Já už práci mám.“

Patrick si znovu hltne skotské, jeho neklid se stupňuje. O co jí jde? „A proč jsi tedy přišla na pohovor?“

„Chtěla jsem se přesvědčit, jestli jsi to vážně ty.“

„Mohlas mě kontaktovat úplně normálně.“

„Nejsem si jistá, jestli bys byl pro.“ Na to on neodpoví. „Když jsi odjel z Colorada, věděla jsem jenom, žes mluvil s Gregem o návratu do New Yorku.“

A je to tady. Z Colorada odjížděl dost nahonem, po Lindseyině pohřbu, a adresu nikomu nenechával. Chtěl před tím vším utéct. A měl za to, že nikdo z místních – včetně Eriky – o další kontakt s ním nestojí. Bylo toho na něj zkrátka moc. Že zmizel, přišlo vhod všem. Erica byla nejlepší kamarádka jeho první ženy. Možná přijela proto, aby se omluvila za to, jak se k němu chovala potom, na pohřbu. Měla dost času na to, aby si to nechala projít hlavou. Všichni byli tehdy tak trochu mimo sebe. Byla to příšerná doba.

„No,“ pokračuje Patrick nakonec, „asi to tak bylo pro všechny lepší.“ Erica se na něj zamyšleně podívá. On mluví dál. „Když Lindsey umřela, chtěl jsem se hlavně vrátit domů.“ Odjel, přestože za sebou měl už několik měsíců praxe u jednoho architekta; v New Yorku musel začínat zase nanovo. Bylo mu to jedno. Znovu si zhluboka přihne skotské a najednou shledá, že už ji celou nevědomky vypil. Trochu se k Erice nakloní. Na chvíli se odmlčí a potom tiše řekne: „Z toho, co se stalo, jsem byl úplně zničený.“

„To chápu. Já taky.“

Patrick se vrátí domů o něco později než obvykle a hned je mu jasné, že Stephanie už netrpělivě čeká, až jí vypomůže s dvojčaty. Přiloží tedy ruku k dílu, ale duchem je mimo, přemýšlí o svém setkání s Erikou. Jejich rozhovor byl i nadále dost povrchní. Ona toho o sobě moc neprozradila, Patrick si nicméně všiml, že nemá snubní prsten. Trochu s ním flirtovala, ale nijak nápadně. On se nepřidal. Řekl jí, že je šťastně ženatý a že má dvě malé dcerky.

Po půl hodině se významně podíval na hodinky a oznámil, že musí jít. Myslel, že tím to bude vyřízené, ona však trvala na tom, aby si vyměnili telefonní čísla. Tím pádem teď celá ta záležitost působí… nedokončeně. A to mu dělá starosti.

Kapitola 5

CHERYL MANNINGOVÁ ZAMÁVÁ z kraje hřiště svému synovi Devinovi. Je mu devět, v září půjde do čtvrté třídy. A celý srpen navštěvuje fotbalový tábor. Chlapec fotbal miluje, je v něm dobrý a ona je na něj pyšná. Její manžel také. Z Devina roste nadějný sportovec.

Cheryl se dívá, jak chlapec vybíhá na hřiště. Za tábor dali spoustu peněz. Tenhle specializovaný je drahý a nákladná je i výbava, ale oni si to mohou bez problémů dovolit a pro to, aby jejich syn naplnil svůj potenciál, udělají cokoli. Utrácejí za něj rádi; Cheryl přijde divné, když si ostatní matky – o kterých ví, že si to také mohou dovolit – stěžují, kolik stojí aktivity jejich dětí.

Pro ni samotnou není nic uspokojivějšího než vidět, jak se dítěti daří, a uvědomovat si, že na tom má určitý podíl. Chvíli stojí u postranní čáry a dívá se na něj. Je to hezký kluk. Když běží, hnědé vlasy mu povlávají ve větru. Šikovně zpracuje přihrávku a zazubí se. Zamává jí a ona zamává jemu. Je ráda, že je tak sebejistý. Devin křikne na ostatní chlapce na hřišti. Je od přírody vůdčí typ. Snadno se skamarádí. Cheryl ví, že už by měla jít, ne mu takhle stát za zadkem, ale ještě minutku se zdrží, aby si užila paprsky ranního slunce i svého syna, aby mohla obdivovat jeho schopnosti.

Zamíří k ní trenér. „Devinovi to ohromně jde,“ oznámí jí. „Je to přirozený talent.“

Ona se na něj usměje. Nechce se chvástat. „To jsme samozřejmě rádi,“ řekne skromně.

Trenér jí úsměv oplatí, foukne do píšťalky a vyrazí na hřiště. Začne dělat prezenci a udílet dětem instrukce. Je čas, aby Cheryl vyrazila. Všichni ostatní rodiče už jsou pryč – mnozí museli dovézt druhé, nebo dokonce třetí dítě na další tábory. Jenže Devin je jedináček a ona je v domácnosti, takže nikam nespěchá. Vždycky se zdrží déle, jako by se s ním nechtěla rozloučit. Jako by pořád nemohla uvěřit, že Devin je opravdu její.

Bylo by skvělé, kdyby měli i holčičku. Cheryl by mohla být jedna z těch matek, která v rychlosti vyklopí syna na fotbalu, aby s dcerkou včas stihla balet. Mají však jen jedno dítě a ona i její manžel Gary jsou za to nesmírně vděční.

Cheryl mít děti nemůže.

Byl to hrozný šok, když zjistila, že je neplodná.

Bylo to nejen šokující, ale také traumatizující a zneklidňující. Roky snažení, krajního vypětí – nic nepřineslo ovoce. Chronická nespokojenost vyústila v depresi. Cheryl si připadla jako nula. Všude kolem ní se rodily děti, zdánlivě jako nic. A ona se tajně bála, že by ji Gary mohl opustit. Byla to neutěšená doba.

Pro adopci se rozhodli, teprve když vyčerpali všechny ostatní možnosti, včetně umělého oplodnění. Domluvili si, že adoptují novorozenou holčičku, jenže biologická matka si to hned po porodu rozmyslela. Byli zoufalí – měli prázdné ruce, a přitom jí hradili veškeré výdaje. Bylo to zdrcující. Nedalo se dělat nic než se s tím vyrovnat a zkusit to znovu.

Potom si je přes tutéž soukromou adopční agenturu vyhlédla jiná těhotná žena. Šlo o otevřenou adopci, takže měli možnost se s ní sejít. Zachovávali si obezřetnost, přesto začínali být zase optimističtí. Zdála se chytrá a hned jim byla sympatická. Nepůsobila nezodpovědně; vypadala, že ví, co chce. Nebrala drogy ani nepila. Řekla jim, že na mateřství ještě není připravená – chtěla nejdřív dodělat školu. Nestála o to, vychovávat dítě jako chudá svobodná matka, a neměla žádné příbuzné, kteří by jí vypomohli. Chtěla vše zařídit tak, aby to bylo nejlepší pro dítě, a ne pro ni samotnou.

Byla také pohledná; a co bylo důležitější, byla hodně podobná Cheryl – měla světlé vlasy a modré oči, pěknou štíhlou postavu a byla docela vysoká. Cheryl si přála dítě, které by mohlo do jisté míry vypadat jako ona. O otci nic nevěděli, jen že to je běloch, s vysokoškolským vzděláním a o rodičovství nejeví zájem.

Devin byl zjevně po něm, protože jak rostl, Cheryl se ani v nejmenším nepodobal.

Teď se na chlapce naposledy podívá a zamává mu na rozloučenou, ten je ale zrovna otočený a nevšimne si toho. Ona se vrátí k autu a vyrazí domů, přičemž přemýšlí o tom, jaké měla nakonec štěstí. Devin je skvělý kluk – i ve škole mu to jde. Tolik matek, s nimiž se postupně seznámila, u svých dětí řeší potíže s učením, alergie, nejrůznější problémy. A ona konečně patří mezi ty šťastnější.

Nikdo z okolí netuší, že je Devin adoptovaný; zatím to neprozradili dokonce ani jemu. Rozhodli se, že počkají, až mu bude tak dvanáct třináct. Všichni kromě jejich nejbližších příbuzných mají za to, že je jejich biologický syn. Ona popravdě nestojí o to, aby to někdo věděl – je to jen jejich věc. Devin to pak může ostatním říct sám, pokud o to tedy bude stát. Cheryl nicméně doufá, že si to nechá pro sebe. Doufá, že nebude chtít zjišťovat, kdo je jeho pravá matka. Teď je adoptovaná spousta dětí. Z vyptávání a šťourání nic dobrého nevzejde, pomyslí si Cheryl. Proč to pokoušet? Zahrnují Devina láskou; všechno, co potřebuje, už má.

Když vstoupí do domu, je vděčná, že mají klimatizaci – dneska je hrozně horko a vlhko. Manningovi bydlí v pěkném domě; Gary vydělává v developerské firmě slušné peníze. Cheryl uvažuje, že si připraví ledovou kávu a půjde se posadit ven k bazénu.

Z nějakého důvodu se jí vracejí myšlenky na minulost. Vydá se po schodech nahoru a otevře dveře do Devinova pokoje. Viděla pokoje některých jeho kamarádů a byla z nich zděšená. Ostatní mámy si stěžují, jak jsou jejich děti líné a nepořádné, Cheryl si však myslí, že možná nejsou správně vedené. Děti potřebují hranice, musí splňovat určitá očekávání. Je třeba je správně vychovávat. Ona a Gary trvají na tom, aby si Devin každý víkend uklidil.

Upře pohled na postel a přehoz s letadly. Ta má Devin rád odjakživa. Jednou se chce stát pilotem. Cheryl věří, že by mohl být, čímkoli si zamane. Pokud jde o něj, je velice ambiciózní – nerada sama před sebou přiznává, jak moc na něm visí –, zřejmě proto, že je jedináček. Často si představuje jeho budoucnost – jaká bude pro něj a jaká bude pro ně coby jeho rodiče. Postarají se o to, aby se měl dobře. Cheryl padne zrak na komodu, na níž stojí několik trofejí: za běh, za fotbal, za hokej. Skříň má Devin plnou sportovního náčiní, stěnu polepenou plakáty oblíbených sportovců.

Zapátrá v knihovničce po fotoalbu. Vytáhne ho a posadí se na postel. Proč si ty obrázky dneska prohlíží? Asi tuší. K tomu, aby se zaobírala minulostí, má určitý důvod.

Otevře knížečku, ve které je vlepeno pár pečlivě vybraných miminkovských snímků. Fotografie jsou teď vesměs digitální, ona ale chtěla, aby měl Devin opravdové album, které by dokumentovalo jeho růst. Cheryl se zadívá na úplně první obrázek – pořízený v nemocnici, hned po porodu. Chlapec je na něm celý červený a svraštělý a na hlavičce má modrou háčkovanou zavazovací čepičku. Cheryl s Garym do nemocnice nejeli. Byli doma, napjatě čekali na zprávy a děsili se, že až si biologická matka poprvé pochová svoje novorozeně, rozmyslí si to stejně jako ta předešlá.

Protože z Eriky, jak se jmenovala žena, která je zpočátku tak nadchla, začali být nervózní. Nejdřív šlo o drobnosti. Třeba dodatečné náklady, když se jí porouchalo auto – mohli by zaplatit opravu, aby se dostala na lékařské prohlídky? Pochopitelně počítali s tím, že jí budou hradit běžné výdaje – nájem, potraviny, těhotenské oblečení a tak dále. Ostatně Erica se vzdala zaměstnání, v zájmu zdraví miminka. Řekla jim, že má práci na částečný úvazek v čistírně a prý se dočetla, že chemikálie, které se tam používají, mohou poškodit plod, a tak dala, jakmile zjistila, že čeká dítě, výpověď.

A pak se jednou, v pokročilém stupni těhotenství, zastavila u nich doma. Bylo to nečekané a popravdě neobvyklé. Naznačila, že opravdu potřebuje peníze, jinak „neví, co si počne“. Cheryl a Garyho to velmi znepokojilo. Opatrně se vyptali, na co peníze potřebuje. Objasnila jim, že na vzdělání, jinak že může na studium medicíny rovnou zapomenout a raději vychovávat dítě sama. Řekla si o sto tisíc dolarů.

Nechali Eriku sedět v obýváku a celí ohromení se přesunuli do kuchyně, aby uvařili bylinkový čaj a tlumeným hlasem prodiskutovali, jak s tím naložit.

„Co budeme dělat?“ ptala se Cheryl nervózně manžela. Měla na krajíčku. Erica s obrovským břichem, v němž bylo jejich dítě, mezitím seděla a bez mrknutí oka čekala na čaj i na to, jestli se nechají oškubat.

„Peníze máme,“ odpověděl Gary. „Tak jí prostě zaplatíme.“

Cheryl cítila, jak jí z tváře mizí krev. „Jenže to je nezákonné – to přece víš! Nemůžeme jí dát nic nad rámec dohodnutých výdajů.“ Pak dodala: „Musíme to oznámit agentuře.“

Její manžel nasadil zachmuřený výraz. „To neuděláme. Ona to nikomu neřekne, jinak by šla do vězení. Může to zůstat mezi námi.“

„Jenže co když jí zaplatíme, a ona nám to dítě stejně nedá?“ zakvílela Cheryl.

„To je prostě riziko podnikání,“ vyhodnotil Gary. „Chceš to dítě, nebo ne?“

„Jistěže chci.“

„Já taky.“

Vrátili se s čajem na podnosu a Cherylin manžel nabídl, že jí napíše šek.

Erica namítla, že by možná bylo lepší, kdyby obstaral hotovost.

Jako zázrakem si to Erica nerozmyslela. Vzala si peníze a posléze, když bylo miminko na světě, ochotně podepsala dokumenty, jimiž se vzdala veškerých rodičovských práv. Řekla jim, že se nakonec rozhodla s nimi ani s dítětem neudržovat kontakt; prý to tak bude jednodušší. Ulevilo se jim, když to slyšeli, ačkoli si to samozřejmě nechali pro sebe. Doba, po kterou si to mohla rozmyslet, už uplynula, Devin byl jejich a ona Manningovým zmizela ze života. Předtím jim ještě předala jeho fotografii, která vznikla bezprostředně po narození, a tu Cheryl střeží jako oko v hlavě.

Teď se na ni dívá a přemýšlí o době před devíti roky. Vzpomíná, protože má po všech těch letech strach, že se možná Erica vrátila. Cheryl má totiž za to, že ji před pár týdny zahlédla v parku; sledovala Devina, jak si kope s míčem, a na krku jí visel fotoaparát. Než se Cheryl stihla ujistit, jestli je to opravdu ona, byla pryč.

Kapitola 6

ERICA SE OSPRCHUJE, obleče si krátkou černou sukni, blankytně modrou hedvábnou blůzu a pečlivě se nalíčí. Zálibně se prohlíží v zrcadle a přemýšlí o včerejším setkání s Patrickem.

Vlastně nevěděla, co od toho má čekat. Už je to dávno. Vypadá dobře, to musí uznat. Samozřejmě zestárl, ale je to takový ten typ muže, co mu přibývající léta svědčí. Jeho vysoká postava je teď trochu plnější. Tmavé vlasy má pořád tmavé, pěkně ostříhané, a přišel v draze vypadajícím obleku.

Nebyl rád, že se objevila u nich ve firmě, to poznala. Byl nervózní – i toho si všimla. Možná má strach, že se mu chce vrátit do života, že by mezi nimi zase mohla přeskočit jiskra, což by zkomplikovalo situaci mezi ním a jeho novou ženou. Možná má strach oprávněně. V tomhle ohledu se nikdy neuměl moc ovládat.

A atraktivita byla odjakživa jednou z jejích nejsilnějších zbraní.

Patrick se celé dopoledne není schopen pořádně soustředit. Niall si pro sebe tiše pobrukuje, což ho tím víc dráždí. Kolem poledne zaslechne, že kolega vychází z kanceláře a na odchodu něco probírá s recepční Kerri.

Patrick se z okna zahledí na řeku, v hlavě má vymeteno. Potřebuje toho tolik stihnout, jenže místo toho přemýšlí o tom, jak Erica přišla k nim do práce a předstírala, že ho nezná. Přitom věděla, že on firmu spoluvlastní, a schválně ho postavila do nepříjemné pozice.

Včera se mezi řečí zeptal, jak dopadl ten pohovor, a Niall odpověděl: „Zas tak úplně se na to místo nehodí.“ Patrickovi se ulevilo. Tady už ji tedy neuvidí. A on nebude muset vysvětlovat, že se vlastně znají, ačkoli to zprvu nedali najevo. Ona o tu práci stejně nemá zájem.

Vstane ze židle a unaveně přejde ke kreslicímu stolu. Pracuje teď na přepychové novostavbě pro prominentního lékaře a potřebuje se soustředit.

Niall se podívá na ženu, která řídí auto. Okénka jsou stažená a vítr jí cuchá vlasy. Všimne si jejích drahých slunečních brýlí a znovu zauvažuje, proč se ucházela o dočasnou práci u nich ve firmě. Možná ji nedávno opustil manžel. Možná to Niall zjistí.

Překvapilo ho, když mu Erica Vossová dopoledne zavolala a pozvala ho na oběd. To nebývá u žadatelů o práci obvyklé – je to trochu troufalé. On krátce zaváhal, než mu řekla, že by ho mohla vyzvednout před kašnou v centru.

Cítí, jak mu to v žilách povědomě vře – asi tuší, proč s ním chce jít na oběd. Všimne si, že dnes vypadá velice sexy. Když přišla v pondělí na pohovor, měla na sobě konzervativní kalhotový kostým, ale dnes si vzala krátkou obepnutou sukni a splývavou blůzu s výstřihem. Niall si ji uznale prohlíží.

„Co je?“ zeptá se ona a laškovně na něj pohlédne.

„Jen přemýšlím, proč mě zvete na oběd.“ Ohledně výsledku pohovoru se jí neozval. Popravdě jí místo nabízet nehodlá. Je moc krásná – příliš vyzývavá – na to, aby u nich pracovala. Jeho žena Nancy by vyšilovala. Niall doufá, že Erica si k práci nechce dopomoct tímhle způsobem. Pokud ano, musel by ji odmítnout. Byznys se zábavou nikdy nemíchá.

„Je to oběd na oslavu,“ odpoví Erica.

„A co slavíme?“

„Zrovna jsem dostala místo v nemocnici v Newburghu.“

Niall cítí, jak mu na tváři vyvstává široký úsměv. V tomhle směru tedy nebude problém. Vzájemná náklonnost, kterou tušil během pohovoru, tedy přece jenom nebyla výplodem jeho fantazie.

Erica zastaví na parkovišti hotelu Connaught na konci Water Street.

„Mám tu rezervaci,“ oznámí a vystoupí z auta. Společně se vydají po schodech do hotelu, projdou kolem portýrů a pokračují do pěkné restaurace v prvním patře. Když je číšník odvádí ke stolu, Niall kráčí za ní a sleduje každý její pohyb. Mají stůl u okna. On se spěšně rozhlédne, jestli si nevšimne někoho známého – Aylesford není nijak velké město. Nikoho nevidí, a tak se trochu uvolní. Kdyby ho náhodou přece jenom někdo poznal – třeba některá z kamarádek jeho ženy –, představí ji jako potenciální klientku, která si chce nechat naprojektovat dům na míru. Rozhodně na to vypadá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Její konec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.