FRANCOUZSKÝ MANŽEL

Copyright © Klára Janečková, 2021

Cover © Kateřina Brabcová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4472-2

Pro mé rodiče, za jejich podporu a lásku.

Pro mou dceru Milly, za to, že jednoduše je a kráčí se mnou životem.

Pro mé nejlepší přítelkyně Dášu a Editku za krásné chvíle.

Pro všechny mé věrné čtenáře, kteří mi píší a dávají mi motivaci pokračovat.

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami je čistě náhodná.

Prolog

Francouzský manžel

Zlín

Červen 2018

„Ráda vás poznávám.“ Tmavovlasá a nepříliš pohledná Běloruska Nadja Kovalčuková, s tvářemi poznamenanými dívčím akné, podala svou upocenou ruku ženě, kterou obdivovala a která byla v současné situaci její jedinou nadějí. Úkosem a až přespříliš stydlivě si ji měřila. Srdce jí zrychleně bušilo, podpaží měla zalitá potem. Zatím netušila, zda jí bude žena nápomocná, ale ženská intuice Nadje napovídala, že pochodí kladně. I tak cítila trému a nejistotu. Nebyla vůdčí osobností a vlivných lidí se bála. Vlastně se mnohých lidí bála. Nejlépe se cítila s rodiči a sourozenci, ti však byli tisíce kilometrů daleko. Z Čechů měla respekt. Vnímala, že jí skrytě opovrhují a považují ji za Rusku či Ukrajinku beroucí jim práci. Pojem Bělorusko jim nic neříkal. Tamní těžké životní podmínky ani diktaturu neznali. Mrzelo ji to, ale musela přežít. Protloukala se, jak se dalo, jen kvůli tomu, že maminka v Minsku měla rakovinu prsu a ona pro ni vydělávala peníze, protože potřebovala drahé léky ze Západu, které v Bělorusku nebyly k mání. Nadja dřela ve dne v noci, aby jí je zajistila.

Spisovatelka a milovnice záhad, pohledná a sebevědomá Kamila Oliverová, tiskla Nadje ruku, pokrčila pihovatý nosík a požádala dívku, aby si sedla. Až neobvykle mile a srdečně se na ni usmívala a nespouštěla z ní zrak. Nadja netušila, zda je úsměv strojený, či upřímný. Byla Kamilinou čtenářkou a obdivovatelkou a moc si přála to druhé. Mohla být o deset let mladší než spisovatelka. Kamile bylo dle přebalu knih šestatřicet. Vypadala však stejně mladě jako ona. Udržovaná a od přírody mladistvého vzhledu. Nadje se třásly dlaně i kolena, když dosedla na ošuntělý koberec čajovny. Setkaly se v malé čajovně ve Zlíně, ve druhém patře starého komunistického baráku v dosahu náměstí. Kavárna měla časy slávy za sebou. Byla špinavá s nepříliš pohotovou až línou obsluhou. Koberce stejně jako tapety potřebovaly vyměnit a Nadja se podivovala, že hygiena zdejší doupě nezavřela. I podniky v Bělorusku byly čistší.

Spisovatelka Kamila Oliverová, jako správný píšící bohém, seděla na zemi, kouřila vodní dýmku a popíjela silný jasmínový čaj. Vedle ní posedával její současný milenec, pohledný novinář. Z chladného chování, které vůči němu Kamila projevovala, Nadja pochopila, že ho má jen do postele. Čišel z ní chtíč a absolutní absence empatie či citů. Chvíli s ním spatra hovořila a brzy ho mávnutím dlaně poslala pryč. „Požádej ještě o jednu dýmku s jablečnou příchutí,“ odháněla ho. „Chvíli nás nechej, je to důležité,“ poroučela, aby se nevracel. Mladík se zvedl a odkráčel poslušně jako psík. Kamila poklepala na místo vedle sebe. „Posaďte se a povězte, proč jste mě chtěla tak naléhavě vidět,“ požádala Nadju přívětivějším tónem, než jakým hovořila s milencem. „Psala jste, že to spěchá a máte pro mne námět na novou knihu,“ připomněla část textu z chatu na Messengeru.

Nadja si s úctou prohlížela známou českou autorku, kterou se svou nejlepší kamarádkou Lanou Duchačenkovou, do níž byla platonicky zamilována, měly rády a uznávaly ji. Nemohla uvěřit, že s ní sdílí jeden prostor. Byla to čest. Také Lana byla z Běloruska. Ztratila se, zmizela beze stopy. To kvůli ní tady byla. To kvůli ní si dodala odvahy a paní Oliverovou kontaktovala. Nadja si přisedla a Kamila jí ihned nabídla potáhnutí z dýmky.

„Ne, děkuji, já nekouřím a tohohle monstra se bojím,“ s respektem si měřila vysokou dýmku, ve které to při každém potáhnutí bublalo. Podivně voněla. Něco mezi tabákem a aromatickým ovocným čajem. „Nepiju ani nekouřím,“ přiznala.

„Z vás by měli moji bývalí partneři radost,“ zažertovala Kamila. „Říkali mi, že jsem moc divoká. Příliš žiju a užívám si to. Je fakt, že alkohol piju ráda a vodní dýmku si občas dám, cigarety ani Vapo nemusím a drogy bych ani za nic nezkusila,“ usmívala se a odhalila dokonalý chrup. Byla stejně krásná a spontánní jako v televizi, kde ji Nadja prvně spatřila. Tehdy se ocitla v roli hosta pořadu Všechnopárty. Chudá, za obživou se ženoucí Nadja ji obdivovala. Všechno si o ní zjistila a viděla všechny televizní show, ve kterých vystupovala. A že jich bylo několik. Věděla, že paní Oliverová je vystudovaná učitelka a zároveň spisovatelka. Právě nyní byla více tím druhým, protože dějepisářku kouřící vodní dýmku by na podlaze zaplivané čajovny nehledala. Nadja vytáhla z kabelky fotku Lany. Lana, o čtyři roky starší než ona, byla nesmírně krásná. Zatímco Nadja byla tmavý typ se snědou tváří a nepříliš symetrickými hrubými až hranatými rysy, Lana byla zlatovláska se světlou pletí a pihami. Radost pohledět. Neuvěřitelně podobná Kamile. Kamila užasle vydechla dým do zakouřeného prostoru a hadice dýmky jí vypadla z ruky. „Je to možné?“ zadívala se na podobiznu. Z fotky na ni hledělo její mladší já.

„Kdo to je? Vypadá jako moje sestra Tereza, ale ta nemá tolik pih ani zelenomodré oči, má taky výraznější obočí, ale jinak celá ona,“ porovnávala nahlas.

„Nebo celá vy,“ hlesla Nadja a fotku Kamile ponechala v prstech. „Lana Duchačenková, jak se má přítelkyně jmenuje, se vdala za jednoho boháče a zmizela. Dost možná ji zabil či někde uvěznil. Nechala se zlákat jeho financemi. Před osmi lety jsme přijely z Běloruska dřít jako servírky. Obě potřebujeme peníze. Lana pracovala v jedné putyce ve Vsetíně a při nákupu v místním supermarketu se seznámila s jedním francouzským ekonomem. Velmi bohatým, kterému se moc líbila. Zakoukal se do ní a zasypal ji dárky a bohatstvím. Nemohla uvěřit svému štěstí. Do roka se zasnoubili a zůstali zasnoubení doteď, Lana krátce po zásnubách zjistila, že je těhotná, čekala s ním dítě, chlapečka. Francouzský manžel, jak jsme mu říkaly, ač manželem dle práva nebyl, se změnil a začal ji týrat, vyhrožoval jí a ubližoval. My Bělorusky jsme zvyklé na despotické chování ze strany partnerů, proto Lana mnohé vydržela. Nejhůře snášela psychické týrání. Snoubenec ji jednu chvíli miloval a druhou nenáviděl a vyháněl z domu. Často ke mně utíkala a pár dnů zůstala, než si pro ni opět přijel. Po porodu zjistila, že chlapec nevidí. Narodil se nevidomý, ale jinak byl moc chytrý a šikovný. Francouz to vyčítal jí. Byl hrubý a často vyhrožoval rozchodem. Lana žila sice jako princezna v krásném domě s bazénem uprostřed lesů, o peníze se starat nemusela, ale strach z jeho nepředvídatelného chování byl všudypřítomný. Když byly chlapci čtyři roky, chtěla snoubence opustit a vrátit se do Běloruska k matce. Muž chlapci ubližoval. Igor byl sice slepý, ale jinak naprosto zdravý a velmi inteligentní. Ve čtyřech letech mluvil třemi jazyky a lékaři tvrdili, že kromě vady zraku má nadprůměrné schopnosti. Dvojí výjimečnost, tak o něm mluvili. Lana se rozhodla, že Francouze opustí, a sbalila se.“

Kamila na ženu na obrázku neustále zírala. Poté se podívala na Nadju. Na cizinku měla výbornou češtinu a téměř žádný přízvuk. „Co se s ní stalo?“ zeptala se potichu a v očích měla děs. „Zabil ji?“

„Do Běloruska dorazil pouze Igor, Lana ne. Igora našla policie v autobusu, který přijel do Minsku. Dali ho do péče babičce. Po Laně nikdo nepátral, jenom já. Nikdo neměl o případ zájem. Česká policie ho hned zametla. Ztratila se někde cestou mezi Českem a Běloruskem. Cestující vypověděli, že do autobusu nastoupili oba, matka se synem. Ale vystoupil jen Igor. Více nevím. Igor prý jel z českých hranic sám. Matka na první zastávce vystoupila. Další verze říká, že matka vystoupila ještě ve Zlíně a Igora dál nedoprovázela. Jiný příběh praví, že měla v Polsku milence a utekla s ním. Dojela do Varšavy a pláchla. Co člověk, to názor. Policie jména cestujících tají, nevím, co je pravda a co lež, jak to doopravdy bylo. Všichni se shodují na jednom: do Běloruska nedorazila, hranice s Evropskou unií nepřekročila. Autobus odjížděl v noci, cestující spali, řidič si Lanu nepamatoval.“

Kamila se otřásla, rychle sáhla po hadičce dýmky, která jí před chvílí vypadla, a opět začala kouřit. „Je to neuvěřitelný příběh,“ podotkla. „Co chcete po mně, slečno Nadjo?“ zeptala se. Všimla si, že se milenec vrací. Přisedl vedle ní a dal jí pusu. „Další dýmka bude za pět minut. Nedáte si čaj?“ pohlédl svým hnědým zrakem schovaným za brýlemi na Nadju. Neobyčejně mu slušely. Snad ho dělaly hezčím, než ve skutečnosti byl. „Ano, dám si černý čaj,“ přitakala. Přemýšlela, jaké to je, chodit s intelektuálem. S krásným dokonalým chlapem à la Clark Kent, který se v noci mění v Supermana s tělem k nakousnutí. Kamila Oliverová jich musela mít desítky. Určitě byli všichni neobyčejně hezcí a schopní, na všech frontách. Četla o ní, že má za sebou dlouholeté manželství, které skončilo kvůli manželovu alkoholismu, a že nedávno přišla o snoubence, který zemřel na rakovinu, a jeho smrt ji zdrtila. Očividně ne na dlouho, když už má dalšího partnera. To Nadja byla spíše na ženy, ač nepohrdla ani muži. Byla nedůvěřivý introvert, a tak většinu času žila sama a partnerů se stranila.

„Dojdi pro čaj, potřebujeme ještě deset minut,“ přikázala příteli. Muž se zvedl a odkráčel. Až nyní si Nadja všimla, že je bosý a spisovatelka také. „Nezula jsem se, netušila jsem, že je to povinné,“ pronesla omluvně. „Snad mne nevyhodí.“

Kamila mávla rukou. „To nic, obsluha by vás upozornila, asi jim to nevadí. V čajovnách se hosté běžně zouvají, ale kdo tam nechodí, tak to neví.“ Znovu se zadívala na fotku Lany. „Nevím, jak zjistit, co se s ní stalo. Jediné, co mne napadá, je stát se přítelkyní Francouze, tedy francouzského manžela, a dopátrat se pravdy.“

Nadja vytřeštila oči. „To byste udělala? Vždyť máte přítele!“ podívala se za odcházejícím mužem. Zvolna kráčel k pultu a poté úslužně hovořil s obsluhou. Hnědé oči mu jiskřily a rty se hbitě hýbaly. Za vše děkoval pokývnutím hlavy.

„Jakub je více kamarád než partner,“ osvětlila Kamila. „Před půl rokem mi zemřel snoubenec, má láska. Rakovina střev, čtvrté stadium. Měli jsme se brát, čekali jsme dítě. Prošla jsem s ním chemoterapií a dalšími léčebnými pokusy, umřel mi v náručí. Potřebuju se z toho vzpamatovat a nebezpečná akce je to pravé. Odkud ten Francouz je?“

„Žije uprostřed hostýnských hor a vrchů u místa jménem Tesák.“

„Tam jsem jako dítě lyžovala. Kopce a stromy. Spousta skal a kamenů, strašidelné místo. Je to poustevník či co?“ vyzvídala. „Musela bych se mu nějak vetřít do přízně. Nebude to těžké, jelikož jsem stejný typ jako Lana. Pokud se mi to podaří, zjistím, co se s ní stalo. Myslím, že můj snoubenec by byl rád, že něco dělám pro druhé. Byl to čestný chlap.“ V očích měla slzy a za chvíli jí stékaly po tvářích. Náhle nepůsobila jako bohém, ale jako zraněná drobná žena, truchlící po své lásce. Nadja jí podala kapesník. Kamila s díky přijala a odsunula vysokou dýmku stranou. Napila se silného čaje, osušila si slzy. „Můžete nás nějak seznámit?“ zeptala se Nadji.

„Ano, Lana byla vaše velká čtenářka. Milovala historii, přečetla všechny vaše knihy o záhadách, například o záhadě Toweru i o divokých Vikinzích a vesnici Birka, o záhadách českých hradů a zámků. V Bělorusku studovala jeden semestr dějiny, ale aby se při studiu uživila, potřebovala sehnat práci. To se jí nepodařilo, a tak nakonec zakotvila tady,“ vysvětlila. „Ve Francouzově domě zanechala vaše díla a Albert Gabriel Leroi, jak se ten muž celým jménem jmenuje, mne nedávno oslovil s tím, zda vás neznám, že žijete nedaleko. Měla jsem zlost, že se místo za Lanou pachtí po nové sukni, ale vtom mě napadlo, jak zjistit, kde Lana skončila.“

Kamila Oliverová přitáhla dýmku zpět a pořádně si potáhla. Potřebovala vzrušení, nový životní cíl a tahle neznámá Ruska či Běloruska jí ho nabízela. „Takže o mně francouzský manžel ví, to je dobrý začátek. Jaký je?“

„Je to bedna, ekonom, bývalý světový hasič.“

Kamila údivem zvedla obočí a zavrtěla hlavou.

„Pošlete ho na místo a on vám zajistí, že firma, která má finanční potíže, začne zase prosperovat. Uhasí potíže,“ vysvětlovala Nadja. „Pracoval pro Američany. To pro ně v minulosti dělal hasiče. Teď už nehasí, ale jako ředitel vede jednu francouzskou firmu, která zde vyrábí reklamní výrobky. Sídlo mají ve Vsetíně, je tam levná pracovní síla i infrastruktura. Firma má více než tři sta lidí a pro Francii dělají obaly na jogurty, letáky i poutače na dálnice. Nechtěli našince, hledali Francouze a byli rádi, že Alberta Gabriela našli. Ten byl spokojený, že má práci a nemusí cestovat po světě. Chtěl žít klidněji.“

„Dobrá, pak mu sdělte, že mne znáte, a ať se mi ozve. Kolik je mu let?“

„Padesát pět,“ oznámila Nadja. „Je to ješitný bohatý kocour, který má zálusk na mladé holky.“

„Snad pro něj nebudu příliš stará,“ ušklíbla se Kamila. „S tak starým mužem jsem ještě nechodila. Snoubenec byl mladší, Jakub je mladší, dokonce i můj manžel byl mladší, i když jen o pár měsíců,“ zasmála se. „Máte jeho fotku?“

„Nemám, ale napíšu vám odkaz na jeho Facebook. Není hezký, má pleš, šediny, velké uši a samolibé oči. Uvidíte. Bude z vás nadšený, protože hledá nejen krásné, ale i slavné či zajímavé ženy. Lana pro něj byla příliš obyčejná. Urážel ji, že je děvka z Východu, méněcenná mrcha. Nechápu, že to s ním tak dlouho vydržela. Do vás se zamiluje.“

Kamile se vrátil sebevědomý výraz. Bolest ze smrti snoubence jako by mizela. Kývla na Jakuba stojícího u pultu, aby se vrátil. „Jemu ani muk,“ přikázala Nadje. „Zítra se znovu sejdeme a naplánujeme to.“

Nadja potěšeně přitakala. Udělala křížek k nebi, či spíše ke špinavému stropu. Přála si, aby Kamila odhalila, jak krutě Leroi s Lanou zacházel. Sledovala, jak se Jakub vrací a podává jí silný čaj. Poděkovala a mile se na něj usmála. S takovým hezkým, hodným a vzdělaným mužem by měla lepší život. Bohužel ji ignoroval, měl oči pouze pro Kamilu. Ta se vrátila k dýmce a se zastřeným pohledem hypnotizovala tapety. Myslela na snoubence a život, jaký spolu mohli mít, kdyby jí ho neukradla neporazitelná nemoc. Stále ho milovala a věděla, že do konce života milovat bude. Francouzský manžel se měl stát náplastí na bolavou ránu.

O dva roky později

Hluboko uprostřed Hostýnských vrchů

Září 2020

Nářek podobající se tesklivému kvílení kotěte nebo pípání ptačího mláděte vypadlého z hnízda se nesl nocí. Tentokráte si byla Kamila Oliverová jistá, že se jí nezdá. Že si ho nevyfantazírovala ani není pozůstatkem zlého snu. Byl skutečný jako tmavá obloha nad jejich domem stojícím na odlehlé samotě uprostřed lesů. Mohutný masivní srub, který její muž nechal postavit a fanaticky o něj pečoval, se utápěl v nachové barvě. Mohutné kulaté trámy tvořící stěny domu působily nepřátelsky. Kamila neměla sruby ráda a ten jejich ji přímo děsil. Sruby v ní vždy evokovaly lovecké chaty plné zbraní či tuhé zimy u zamrzlých jezer někde daleko na severu. Manžel nebyl lovcem, ale utápěl se v jiné nechutné kratochvíli. Sbíral a kupoval preparovaná zvířata a měl jich plný dům. Byl bohatý, a proto si mohl dovolit exotické kousky dovezené z Kamčatky, Afriky či Indie. Na stěnách visela hlava bizona, losa nebo divočáka, na zemi se povalovala kožešina vzácného druhu tygra, kterého pořídil na černém trhu a vůbec ho nemrzelo, že tak jedinečný tvor musel kvůli vrtochu boháče zemřít.

Kamila opatrně opustila postel. Litovala, že se nechala zatáhnout do nebezpečné hry a začala pátrat po tom, co se Bělorusce Laně stalo. Lana zmizela a ona jí byla na stopě. Francouzský manžel se stal i jejím manželem a také ona zažívala teror. Oproti Laně se nespokojil se zásnubami a měli honosnou svatbu. Volnomyšlenkářský život umělkyně vzal za své. Manžel byl despota. Náhle se spisovatelka ocitla v tajemném příběhu v roli hlavní hrdinky i oběti současně a nebylo to příjemné. Že se kdy s neprůbojnou Nadjou setkala a nechala se vtáhnout do nebezpečí! Po smrti snoubence hledala nový cíl, ale přepočítala se. Nebyla na něj dost silná. Místo toho, aby oplakávala smrt, bojovala o přežití. Hodně pila a zároveň brala léky na nervy, se kterými se snažila přestat. Manželství se pro ni stalo peklem.

Albert Gabriel spal na své straně úzké francouzské postele, kterou si před dvaceti lety dovezl ze své domoviny. Kamila tento kus nábytku nesnášela. Postel z masivního dubu byla stará, léty opotřebovaná. Velikostí stačila sotva jednomu, Francouzi měli jiné rozměry. Také společná tenká pokrývka, určená pro dva spící, ji vytáčela. Mnohokrát žádala o české peřiny, velké a pohodlné, jenže Albert trval na svém. Vše francouzské bylo nejlepší. Zvykla si. Na častý nářek nesoucí se za studených i teplých nocí domem, na ten si však nezvykla. Objevoval se nepravidelně, často až nad ránem. Manžel tvrdil, že v lese naříká nějaké zvíře, často se jí smál, že má halucinace či se jí kvílení jen zdá. On nic podobného neslýchal. Lhal? Nebo blouznila? Snažil se ji zničit, nebo ji chránil před její chorou hlavou?

Od smrti snoubence Barta měla potíže se spánkem a noc co noc brala hypnotika, aby usnula. Důsledek ztracené tragické lásky. Bart zemřel na rakovinu, ale než zemřel, nosila pod srdcem jeho dítě, o které přišla. Od potratu se jí dařilo spát jen pár nocí v týdnu, po smrti Barta ani to ne. Vedlejším efektem hypnotik, která jí lékař na nespavost předepsal, mohly být sluchové halucinace. Měsíce věřila, že je pláč nesoucí se domem pouhým bludem její mysli, i když to mohla být hledaná Lana, která se doposud neobjevila. Dnes byl nářek reálný. Chvílemi si byla jistá, že slyší zoufalý ženský hlas utápějící se v bolesti. Byl její francouzský manžel takový zlosyn, že by zabil svou bývalou milenku nebo ji uvěznil v kobce pod domem? Vyplížila se z ložnice na prostornou chodbu a v blízkosti rovného a vysokého monstrózního schodiště vedoucího do přízemí rozsvítila světlo. Nevkusný lustr z jeleních parohů ozářil prostor. Kamilu udeřila do očí vycpanina obřího medvěda drásajícího nebohou srnu, která ležela vypreparovaná u jeho nohou a z hlavy i tlamy jí stékala umělá krev. Tento výjev nesnášela ze všech nejvíce. Byl krutý a nemilosrdný, stejně jako Albert Gabriel. Byla si jistá, že byl schopen Laně ublížit. Ona byla podobně jako Lana tak bláhová, že se nechala zlákat bohatstvím a exotikou vztahu s cizincem a na varování Nadji nedala. Dokonce věřila, že se Lana spustila s jiným a někde si užívá. Věřila tomu, co jí muž nakukal, že on byl chudák, ona mrcha.

Albert Gabriel měl na Kamilu první měsíce zhoubný vliv. Když se seznámili, zdál se být tím nejlepším mužem na světě: bohatý, vlivný, pečující a hlavně hodný. Po svatbě jí dělal stejné věci jako Laně. Byla mnohem více nezdolná, hrdá a divoká, proto byl ještě tvrdší a agresivnější, až ji zlomil.

Když sestupovala po schodišti dolů, kráčela okolo hlav srn a divočáků, kolem kožešiny z bizona a medvěda. Lesklé skleněné oči mrtvol ji děsily, s bušícím srdcem přidala do kroku. Došla do otevřeného prostoru srubu sloužícího jako kuchyně, jídelna i obývací pokoj; uprostřed, hned po levé straně schodiště, stála obří rudá kachlová kamna. Manžel nesnášel plyn ani elektrické vytápění a topil výhradně dřevem. Kamna byla ještě horká, po večerním vytápění příjemně hřála. Začalo září a noci byly chladné. Tady v horách panovalo večer a v noci stále chladno, dokonce i v parném létě.

„Auuu! Neee! Uhhh…,“ neslo se prostorem. Kamila otáčela hlavu, aby zjistila, odkud zvuky přichází. Byly skutečné. To věděla určitě. Dnes žádná hypnotika nebrala, vlastně už deset nocí. Snažila se s chemií přestat a místo toho si koupila Bachovy esence proti stresu a na dobrý spánek. Pár nocí nezamhouřila oka, ale dnes se jí zdálo, že hodinku spala. Kdyby nebylo nářku, který ji probudil a drásal jí nervy, spala by dál.

Kamila vyšla do chodby. Srdce jí bušilo jako o závod, cítila podivné napětí a chvěla se strachem. Co před ní Albert skrývá? Od jejich svatby se neuvěřitelně změnil. Choval se jako blázen. Měnil nálady, nepřirozeně žárlil a často na ni vulgárně křičel. Byl bezcitný a zákeřný. Co si ho vzala, otočil o sto osmdesát stupňů. Ze srdečného a rozmazlujícího muže se změnil v monstrum. Měla z něho strach. Tajemství? přišlo jí na mysl. Manžel něco skrývá. Je to Lana? Tvrdil o ní, že to byla lehká žena z Východu a zakoukala se jinde. Údajně se zamilovala do polského či ukrajinského dělníka a utekla s ním, o syna neměla zájem. Kamila tomu věřila, později pochybovala. Otočila klíčem v zámku, opustila dům a zamířila na terasu. Nad srubem zářil měsíc a hvězdy, nedaleký bazén osvětlovaly tlumené zářivky.

Po špičkách našlapovala po dřevěné vyvýšené terase, aby nevrzala. Usedla na dřevěnou lavici a nastražila sluch. Kvílení utichlo. Sledovala nebe a přemítala, zda to může být raněné zvíře. Lesy a louky se rozkládaly kolem srubu na kilometry daleko. Pouze štěrková asfaltka byla spojnicí s civilizací. Nejbližší sousedé žili více než deset minut chůze z prudkého kopce.

„Ohhh!“ ozvalo se do noci.

Kamila přičapla. Nářek vycházel z prostoru pod terasou. Lehla na vrzající prkna a přilepila ucho k hladkému povrchu. Kvílení pokračovalo. Co to jen mohlo být? Náhle se jí vybavila scéna, ve které se u manžela, tehdy pouhého snoubence, prvně koupala v jeho luxusním bazénu. Dováděli spolu u protiproudu, když si všimla těžkých dřevěných dveří pod srubem, zčásti trčících na povrch a zčásti na úrovni sklepení. „Co tam máš?“ zajímala se.

„Tam zavírám zlobivé holky,“ pronesl takřka bez emocí. Kamila se rozesmála. Albert Gabriel však nikoliv. „Co tam schováváš?“ zeptala se za chvíli.

„Každý srub si časem sedá a dřevo pracuje. Zejména když je postavený napůl ve strmém kopci jako ten můj. Proto je nutné mít pod úrovní domu vzduchovou kapsu. Dveře vedou do prostoru pod domem. Nic zajímavého tam nenajdeš. Určitě by ses tam bála,“ vysvětlil.

Kamilu manželovo vysvětlení uspokojilo. Ač pátrala po zmizelé Laně, nevěřila, že by jí ublížil a zamkl pod srubem. Od počátku byla zaslepena, okouzlena mužem, se kterým se nedávno zasnoubila a bezmezně mu věřila. Dnes viděla věci jinak. Co nejopatrněji našlapovala bosýma nohama po prknech až ke schodům vedoucím k bazénu, pod nimiž byly masivní dveře. Při běžném pohledu nebyly vidět, pouze z bazénu, pokud se člověk déle zadíval pod schodiště. Kamila stoupla na štěrk, který plochu pod schodištěm až ke dveřím vyplňoval. Musela se sehnout a vklouznout do úzkého prostoru pod terasou. Stanula před dveřmi. Popadla kliku, ale bylo zamčeno. Přitiskla se k chladnému, dokonale nalakovanému povrchu dveří. „Je tam někdo? Lano, jste to vy?“ zašeptala do ticha. Prostorem se neslo teskné „óóó“.

„Prosím, odpovězte.“ Ticho. Kamila znovu zalomcovala klikou. Sklesle se sesula k zemi a dosedla na ostrý štěrk. V noční košili jí byla pořádná zima. Okolo ní se rozprostíraly Hostýnské vrchy, nevlídné místo, kde byla už od konce léta vlezlá zima. Kam mohl Albert Gabriel schovat klíče? Jak ho znala, neměla šanci je najít. Byl pedant na pořádek a své věci si až chorobně hlídal. Občas v jeho chování vypozorovala paranoii. Nikdy jí nedal do ruky své kreditní karty a pin stále měnil. Neznala jeho majetkové poměry a fanaticky si střežil minulost. Měl několik partnerek, ale o žádné příliš nemluvil. Pouze se vyjádřil, že on byl chudák a ony potvory, které ho nerespektovaly a opustily. V počátcích ho Kamila litovala, později cítila lítost ke každé ženě, která s Albertem byť jen měsíc žila. Znovu se postavila a zaklepala na dveře. „Pokud mne slyšíte, udělejte nějaký hluk. Třikrát po sobě zaklepejte či do něčeho uhoďte.“

Za dveřmi bylo ticho. Ale ozvalo se třikrát hlasité „ó“ po sobě. Člověk zamčený v díře pod domem musel být spoután, proto nebyl schopen do něčeho zabušit. „Nemůžete se hýbat?“ zeptala se Kamila. Zuby jí drkotaly. Netušila, zda chladem či hrůzou z odhalení, že její muž je psychopat. „Odpovězte znovu ó, tentokrát však jen dvakrát, ať vím, že mi rozumíte a nejde o náhodu.“

Z útrob se ozvalo „ó, ó“. Kamila zalapala po dechu. Opakovaně se hlasitě nadechla a vydechla. Dosud neprožívala tak silné napětí. Tohle nebyl sen, ani film či drastická kriminálka o unesené oběti, vězněné roky ve sklepení domu. Tohle byla skutečnost a ona hlavní aktérkou této nebezpečné hry. Žádná její další kniha o naivní krásce putující po záhadách, ale surová realita. Nyní nepsala, nyní ji na vlastní kůži zažívala. Dával jí manžel potají léky a ona opět blouznila? Netušila.

„Můžete to zopakovat?“ řekla hlasitě. Musela se ujistit. „Znovu řekněte dvakrát ó, pokud jste tam uvězněná.“

„Ó, ó,“ zaznělo okamžitě.

„Jak dlouho jste v tom kumbálu zavřená? Pokud krátce, řekněte jednou ó, pokud dlouho, pak dvakrát.“

„Ó, ó,“ neslo se tichounce z útrob podzemí.

„Strašné,“ zašeptala polohlasně. „Kdo vás vězní? Pokud Albert Gabriel, prosím o dvě ó.“

Nic. Ticho. „Jste v pořádku?“ vykřikla Kamila zděšeně. „Jste to vy, Lano?“ položila přímou otázku. Nářek utichl. Pokud to byla Lana, musel ji věznit dobré tři roky. Chudinka. Mohl někdo přežít tak dlouhé věznění? Co když to byla jiná žena? Mobil! napadlo ji. Musí zavolat policii! Telefon ležel na nočním stolku vedle manžela. Jeho přání i příkaz. Chtěl ji mít neustále pod kontrolou. Žárlil snad na všechny a na všechno. Po mnoha hádkách kapitulovala a mobil odevzdávala jako malé děcko. Nemohla se pro něj vrátit. Tělem jí lomcoval strach. Albert Gabriel by se mohl probudit a rozzuřit se, zamknout ji v ložnici nebo ve své pracovně plné mrtvých zvířat. Musela z kopce dolů, po hlavní cestě k nejbližším sousedům. Ač s nimi Albert Gabriel nevycházel a měli neustálé spory, k ní se chovali vždy mile a často ji zvali na návštěvy. Muž to pokaždé zamítl. Kamila se naposledy dotkla dveří a zašeptala: „Jdu pro pomoc, vydržte, za chvíli jsem zpátky i s policií.“ Konečně se znovu ozvalo „ó“, nyní se v něm odrážela úleva. Kamila se prudce otočila a vší silou vrazila do manžela. Vykřikla hrůzou. „Blouzníš, mon soleil, mé sluníčko?“ V jeho hlase a očích se odrážel vztek, ač slova měla jiný význam. Často jí říkal mon soleil ve svém rodném jazyce. Dříve se dmula pýchou, milovala jeho francouzská vyznání, oproti českým mužům jí její princ připadal jako z jiného světa, ale dnes jí běhal mráz po zádech. „Vzala sis mnoho léků na spaní a teď jsi náměsíčná,“ popadl ji za ruku. Kamila se mu vysmekla. „Blbost!“ vyjela. „Víš, že jsem deset dnů naprosto čistá.“

„Nejsi, viděl jsem, že sis večer něco vzala, vezmeš si i teď,“ natáhl se po ní. V záblesku měsíce a chabého světla z nedalekého bazénu spatřila, že Albert Gabriel drží v ruce injekci. Dobře ji poznala. Dostala ji od svého psychiatra, jelikož běžné léky jí hůře zabíraly. V případě několikáté bezesné noci ji směla použít. Než mu ji stačila vyrazit, bodl Kamilu do štíhlé odhalené paže. Zavrávorala. Vydrápala se přes štěrk a schodiště zpět na terasu a oběhla dům. Po stoupajícím kamenném chodníčku se dostala k brance, nevkusně kované do tvaru medvěda. Albert Gabriel musel mít tvary zvěře i u vstupu. Natáhla se po klice, ale minula ji. Utlumující látka z injekce ji paralyzovala, končetiny odmítaly poslušnost. Upadla a nemohla se hnout. Vnímala pouze svůj zrychlený dech, a i ten ztrácel na síle. Manžel, který šel za ní, ji zvedl do náručí a ve svalnatých pažích ji jako pírko odnášel do domu. V ložnici manželku položil na postel. Kamila těkala zrakem po známém pokoji. Sebevědomou spisovatelku, kterou v minulosti nic neporazilo, by poznal jen málokdo. Z polic ve skříni na ni hleděly skleněné oči malého selátka a otevřená zubatá tlama vydry. Nad postelí visela kůže z krokodýla. Usnula. Když se druhý den probudila, Albert Gabriel seděl na okraji postele a pravou dlaní si třel holou lebku. „Jak se cítíš?“ pohlédl na ni úkosem.

Kamila vyskočila a hmátla po mobilu. „Jsi zločinec!“ rozkřikla se.

„Ano?“ nadzvedl prošedivělé husté obočí. „To jako proč, mon soleil? Protože jsem tě našel promrzlou v noční košili a odnesl tě do teplé postele? Byla jsi rozrušená, a tak jsem ti aplikoval léky na zklidnění, nelíbila ses mi.“

„Lžeš! Víš, co jsem objevila,“ nedala se zmást.

Albert Gabriel se postavil. Převyšoval ji o hlavu. Na svůj věk, sedmapadesát let, byl nesmírně zdatný. Pozůstatek jeho sportovní kariéry, která přerostla do životní vášně. Byl vrcholový cyklista s mnoha výhrami. Měl široká svalnatá ramena, vypracovaný hrudník a pevná stehna a lýtka. Pyšnil se plochým břichem, s jakým se setkávala pouze u namakaných mladíků v posilovně. Jeho skutečný věk prozrazovala holá hlava, šedivé obočí a prošedivělé rašící vousy a značné množství chlupů na hrudi, ramenou a zádech. I ty byly protkané stříbrem. Vypadal jako holohlavý šimpanz.

„Nevím, co jsi objevila! Můžeš mi to ukázat,“ pronesl nepřátelsky. Jeho tvář zůstávala chladná jako kámen. Přesně tohle na něm nesnášela. Jako by neměl lidské city. Nedával najevo žádné emoce a působil stále stejně strnule. Pevné, avšak neživé držení těla a kamenné rysy v obličeji. Více robot než člověk. Pouze když chtěl zaujmout ve společnosti, nasadil masku živé bytosti. Kamila po čase poznala, že je to jen póza, která dlouho nevydrží. Manžel jí připomínal vycpanou zdechlinu a tvářil se obdobně. Dokonale se svými mrtvolami splynul.

„Jdeme,“ poručil a natáhl k ní ruku. Kamila se zachvěla. Možná spatří Lanu a skončí s ní v jedné cele. Musela to risknout. Zašla příliš daleko. Obešla postel, nazula si bačkory a opustila ložnici. Seběhla schody a minula kamna vedle francouzských dveří vedoucích na terasu srubu. Před pár hodinami po ní bosá kráčela k hrůznému objevu. Albert Gabriel ji následoval a společně sestoupili k záhadným dveřím pod domem.

Vím, že tam někoho schováváš, chtěla říct statečně. To znamená, že tě zavřou do vězení, až to nahlásím. Toužila vyhrožovat. Bála se. Neodhadla, co se Albertu Gabrielovi odehrává v hlavě. Ani po roce manželství neměla tušení. „Potřebuješ odbornou pomoc. Máš očividně problémy. Chováš se jako šílenec. V Česku je velmi kvalitní psychiatrická péče. Slibuji, že když mi řekneš pravdu, nic o tobě nenapíšu. Kniha o tvém krutém chování k expřítelkyním nevznikne,“ zkusila to diplomaticky.

Albert Gabriel ji přerušil. Posunkem ukázal, ať zmlkne. Odstrčil ji a klíčem schovaným v dlani odemkl podzemí. Otevřel dveře dokořán. Do úzké štěrbiny pronikal pás denního světla. Kamile se naskytl pohled na malý otvor, ve kterém se nedalo ani postavit. Podlaha nebyla pevná, ale pouze vysypaná drobnými oblázky, stejnými jako terén v okolí domu a bazénu. Chybělo zde světlo. Kutloch byl tři krát tři metry velký. Bála se vstoupit. Pouze nahlédla. Albert Gabriel ji zezadu popadl za paže a strkal ji dovnitř. Vnímala chlad a podivný zápach. Tenké bačkory nebyly na tvrdé oválné kamínky vhodné a ona ztrácela stabilitu. „Prosím, ne,“ vyděsila se. Netoužila být další ženou, kterou zde vězní. „Prosím!“ zakřičela jako šílená. Manžel jejího nářku nedbal. Strkal ji dovnitř. Vytrhla se mu, vyběhla zpět na světlo a zastavila se až u bazénu. V návalu děsu nemohla popadnout dech. Albert Gabriel zamkl podzemí a přišel za ní. „Mon soleil, to ty jsi blázen, ne já,“ pronesl chladně. „Dole nic není! Jen prázdná místnost. Něco se ti zdálo. Ty léky, které bereš na noc, tě ničí. Jsi po nich mimo. Měla bys přestat.“

Kamila klesla na kolena. Dopadla na studenou dlažbu a rozplakala se. Dělal z ní šílence, přitom sám byl psychopat. Kam ukryl naříkající ženu? Zabil ji? Co s tím mohla dělat? „Nic na spaní jsem si nevzala.“

„Ale vzala, na nočním stolku jsou léky.“

„Ne! Žádné léky! Pokud tam nějaké jsou, nejsou moje! Případně jsi mi je dal tajně do pití!“ vyštěkla.

„Nemám zavolat lékaře?“ Stál nad ní a z výšky se jí díval do obličeje. „Nebo chceš raději francouzský toast?“

Kamila se sbalila do klubíčka a hleděla na kopce v okolí. Po tváři jí stékaly slzy. Cítila se bezmocná, ponížená a polapená. Albert Gabriel zvítězil. Pokud zavolá policii, odvezou ji do blázince jako paranoidní schizofreničku. Noviny zaplní titulky s jejím jménem. Existovala vůbec někdy Lana, nebo si z ní Nadja vystřelila? Netušila, byla zmatená. Po smrti Barta příliš truchlila, pila a brala prášky. Dokonce přišla o práci učitelky. „Dám si snídani,“ kapitulovala.

Albert Gabriel nasadil výraz dokonalého manžela. „To jsem rád, mon soleil, udělám toast s francouzskou paštikou.“

Kamila schoulená na studené nehostinné dlažbě v blízkosti bazénu mlčela. Snažila se zastavit pláč.

„Jdi si lehnout, za dvacet minut ti přinesu snídani do postele.“

Kamila přemýšlela nad uvězněnou zajatkyní. Nemohla ji dostat z hlavy. Albert Gabriel odešel do domu a ona pohlédla k tajemným dveřím. Musí říct světu pravdu! Vypátrat tajemství, které její muž i ten prokletý srub skrývají. Vstala a vrátila se do srubu.

1. kapitola

Francouzský voják

Válka o Alžírsko

Pohoří Atlas

1961

Albert Leroi netušil, kde se nachází. Byl začátek šedesátých let a boje mezi Francií a Alžírskem trvaly přes šest let. Francie tuto muslimskou zemi okupovala a Alžířané se vzbouřili. Do čela nové vlády Francie byl zvolen Charles de Gaulle, který boje podporoval. I přes důkazy o značných zvěrstvech páchaných Francouzi na okupovaném národě stále zvažoval navázání mírových rozhovorů s politickou frakcí Alžíru. Tlak veřejného mínění mu dýchal na záda. Pro Evropu byl hrdina, pro severní Afriku bezohledný vrah. De Gaulle hlásal, že válka je vyhraná. Jeho lid ho však nepodporoval, měl zabíjení dost. Počet mrtvých na straně Afričanů dosahoval téměř dvou set tisíc, Francouzů prozatím zahynulo něco přes dvacet tisíc, šedesát tisíc jich bylo zraněno.

Albert byl na kruté zacházení zvyklý. Vyrůstal jako pátý syn nuzného a věčně opilého obuvníka, který své ratolesti pravidelně mlátil. Byl dost chytrý a učitelé ho chválili. Dokonce zavolali otce, aby synovi umožnil vzdělání. Starý Leroi si jen odplivl, kluka vzal ve čtrnácti ze školy a poslal ho k příbuzným na statek, kde mladý Albert dřel jako zvíře. V osmnácti vstoupil do armády. Vše bylo snesitelnější než dřina na poli a ponižování od příbuzných. Upsal se k profesionální službě, netuše, že vypukne válka. Dnes měl za sebou pět let bojů v severní Africe a bezpočet útrap. Pochodoval severomarockým pohořím Ríf, které bylo součástí Atlasu. Kolem se rozprostíraly vysoké, nachovo-žluté skály bez života či zeleně. Přes den tady byl žár a v noci mráz. Uniformu měl špinavou a potrhanou. Vojáci celé hodiny hledali studny, ve kterých by byla voda. Věděl, že tohle peklo nepřežije. Musí se vrátit do Francie, za každou cenu. V hlavě se mu už týdny rodil plán. Hodlal předstírat zánět slepého střeva. Věděl, že po operaci ho pošlou domů, do kasáren.

Celá jejich rota dopochodovala do malé horské vesničky, postavené z pálených cihel a bláta. Plechové střechy byly zatížené kameny, aby je horský vítr neodnesl. Uprostřed návsi stála studna, ke které se vojáci seběhli. Muslimské ženy točily rumpálem a vytahovaly vědro se vzácnou tekutinou. Byly celé v černém, od hlavy až k patě, pouze okolo zahalené tváře jim cinkaly drobné plíšky připevněné na cípu látky halící vlasy. Byly vrásčité, scvrklé a bezzubé. Mladé ženy se schovávaly vysoko v horách, aby se chránily před znásilněním. Stařeny zůstávaly. Se stařenami zůstalo i několik mladších žen, které přišly o manžely a život pro ně neměl smysl. Buď je vůdci vesnic znovu provdali, nebo zemřely hlady. Jiné vyhlídky neexistovaly. Bez živitele byly odkázány na hladovění a smrt. Jejich otcové či tchánové se jich chtěli zbavit, a tak jim nařídili, aby setrvaly ve vesnici. Jejich osud měl být příchodem armády zpečetěn. Pošpiněná žena byla v tomto kraji mrtvá.

Albert Leroi se napil a předal vědro dalšímu vojákovi. Ten vytáhl bandasku a naplnil ji až po okraj. Poté smočil rty a hltavě se zalykal.

„Pánové, nástup,“ ozval se jeden voják. Muži čekající na vodu se podívali jeho směrem. „Co je? Vždyť je tu klid. Partyzáni jsou daleko. Zůstaly tu jen staré báby. Až se večer ožereme, tak i ty přijdou vhod.“

„Všechny nejsou staré,“ vtipkovali vojáci. „O ty mladé se strhne boj,“ chechtali se. „Na posery zůstanou jen báby.“

Albert Leroi se zhnuseně obrátil. I on se občas podílel na smilnění s muslimkami, ale musely být mladé a hezké. Doufal, že se v této díře najde pohledné děvče. Věděl, že pokud ano, bude bojovat, aby ho získal. Neměl sex už dva měsíce. Navíc násilí na ženách v něm vyvolávalo vzrušení. A pokud se dotyčná divoce bránila, rozpálilo ho to doběla. Zejména když mu rozškrábala záda do krve. Muslimky tohle neuměly. Byly pokorné a poddajné. Pokud naříkaly, pak potichu. Francouzky byly jiného ražení. V Paříži, nedaleko kasáren, byl vyhlášený nevěstinec plný vnadných krásek, které za pár franků sehrály nemravnou scénu a on je mohl trýznit.

Z dálky se ozvalo troubení polnice. Velitel svolával rotu k nástupu. Všichni se rozběhli na malý plácek za vesnicí. Seřadili se do trojstupů a sledovali zamračený výraz rotmistra, který se dnes kabonil více než obvykle. Albertovi se dokonce zdálo, že vidí v jeho šedých očích záblesk slz. „To, co uvidíte, vyžaduje vaši odvahu a disciplinovanost,“ začal velitel. „V prvních dvou domech se nacházejí mrtvoly našich mužů. Místní bojovníci je zmasakrovali a pohodili do chýší. Zřejmě aby nás zastrašili. Ale na nás si nepřijdou! Připravte se na hrůzné okamžiky. To, co udělali nám, uděláme my jim!“

Mezi vojáky to nenávistně zašumělo, avšak všichni hleděli odhodlaně před sebe, na nedaleké skály tyčící se do značných výšin.

„Podnebí nám nedovolí našince přenést do kasáren a přepravit do Evropy. Jsme nejméně dvě stě kilometrů od civilizace. Vrtulníky nejsou k dispozici, západně od nás zuří nové boje. Musíme je pohřbít sami. A to s úctou, jakou si zaslouží.“

Vojáci poslouchali rozkazy a poté se vydali do džípů pro lopaty a černé pytle. Albert Leroi se dostal do jednoho z domků jako první. To, co uviděl, mu vzalo dech a vzbudilo k Afričanům ještě větší nenávist. Vojáci byli nazí, očividně mučení. Jejich ohanbí bylo odřezáno a vloženo do jejich vlastních úst. Či do úst jiných vojáků. Nedalo se poznat, které komu patřilo. „Prasata,“ zavrčel za ním rotmistr. „Největší pohana pro chlapa je takováto smrt,“ utrousil. „Alžířané to našincům dělají s oblibou,“ odplivl si. „Na co čekáte, Leroii! Začněte je dávat do pytlů a nosit k jámám!“ vydal rozkaz. Albert se notnou chvíli nemohl pohnout. Útroby se mu svíraly nevolností. Vyběhl před chatrč a začal zvracet. Rotmistr kolem něho s opovržením prošel a přivolal posilu. „Jděte kopat jámy,“ přikázal. „Měkkoty tady nepotřebujeme.“

Albert si otřel ústa a ploužil se okolo cihlové zdi za vesnici, kde kolegové ve zbrani kopali třicet hrobů. Popadl lopatu a bušil s ní do tvrdé prašné země. Hlavou mu běžela myšlenka, že další obětí s pohlavím v zubech bude on!

2. kapitola

Únik

Albert Leroi ležel v jedné z chatrčí na špinavé matraci, kterou ještě noc před jejich příchodem užívala mladinká vdova; tu některý z mužů ve skalisté poušti právě znásilňoval. Nocí se neslo truchlivé volání a nářek. Po hrůzách, které dnes viděl, neměl na smilnění chuť. Ani pohledné muslimky, o které hráli vojáci karty nebo páku, ho nevzrušily. Zbraň měl nedaleko od těla, brašnu pod hlavou. Ráno je čekal pochod a přejezd pouští po stopách partyzánů. Rozkaz shora zněl jasně: vypátrat vrahy a zajmout je. Poté se vydat na západ a přidat se k bojujícím jednotkám. Padesát mužů netušilo, jak početná skupina partyzánů je. Albert měl jasno – dnes, nebo nikdy. Musel předstírat nemoc. Když nad ránem nářek žen utichl, vyplazil se z chatrče a začal naříkat bolestí. Po chvíli ho objevil kolega, se kterým sloužil ve stejné jednotce už druhý rok. „Stalo se ti něco?“ naklonil se a sáhl Albertovi na čelo.

„Moje břicho,“ naříkal Albert. „Zdravotník, potřebuju zdravotníka,“ skuhral.

„Vyser se na něj! Potřebuje se vyspat. Do rána zapíjel dva kamarády z roty, u které sloužil před tou naší. Viděl je s ohanbím v ústech a musel provést ohledání. Beztak to máš z těch sraček, co nám ty místní báby uvařily.“

„Já nic nejedl,“ vysvětlil Albert. „Už večer mě začalo píchat v boku.“

Kolega se sehnul a jako zkušený lékař začal Albertovi prohmatávat břicho. Když mu trochu promáčkl pravou stranu, Albert zařval. Samozvaný zdravotník se poškrábal ve vlasech. „Zvracel jsi?“

„Ano, ale to bylo asi z toho, co jsem viděl. Ale potom ještě několikrát.“

„Raději zdravotníka probudím.“ Voják se ztratil ve tmě, a když se na nebi objevily první ranní červánky a na východě pásy světla, zdravotník Alberta Leroie vyšetřil a konstatoval, že musí do polní nemocnice. Velitel zavolal do štábu svým nadřízeným a ti nařídili, aby Alberta naložili na džíp a jeden z vojáků ho dopravil padesát kilometrů na západ, na vyvýšenou pahorkatinu, kde může přistát vojenská helikoptéra. Než se rozednilo, skučící Albert ležel na korbě džípu a mával kamarádům, kteří se chystali na pochod. Džíp uháněl prašnou cestou okolo skalisek a stoupal do hor. Albert se celou cestu modlil, aby je nepřepadli partyzáni či nepřátelská armáda. Bál se zbytečně, partyzáni krátce po jeho odjezdu sestoupili z hor a napadli jeho posádku. Všechny muže zmasakrovali a vykleštili. Albert se o vraždění dozvěděl až ve vojenském vrtulníku. „Jste dítě štěstěny,“ řekl mu lékař, který s ním letěl do polní nemocnice. „Obyčejné slepé střevo vám zachránilo život.“

Albert Leroi potlačil radost. Před lékařem stále předstíral bolesti, avšak v mysli měl mír. Operovali ho v polní nemocnici a pět dnů po zákroku přistál na pařížském letišti, odkud ho převezli do místní vojenské nemocnice.

Třicátého března 1961 zahájil de Gaulle oficiální jednání o nezávislosti Alžírska. Tomuto kroku předcházelo referendum, ve kterém se většina Francouzů vyslovila pro nárok Alžírska na sebeurčení. Albert byl zachráněn. Ač válka ještě rok pokračovala, mohl zůstat ve Francii.

École militaire,

vojenská škola

Pohledná Gabriela Adjaniová pohodila blond hlavou a pohlédla z okna. Seděla ve vojenském prostoru velké historické budovy z 18. století, která připomínala palác. Vojenská akademie, v níž pracovala jako sekretářka a zapisovatelka, byla opředena slávou. Podporovala ji dokonce i Madame de Pompadour a Ludvík XV. Původně byla určena pro výuku synů ze zchudlých šlechtických rodin. Jejím nejslavnějším žákem byl Napoleon Bonaparte.

Osmnáctiletá Gabriela zde pracovala dva roky. Bravurně psala na stroji a pečlivě opisovala zprávy, které jí nadřízení předložili, a vydržela pracovat i dvanáct hodin denně. Často ji volali k úředním jednáním i v noci a ona vždy ochotně vyhověla. Byla velmi pohledná. Vysoká, štíhlá, se zelenýma očima a výraznými lícními kostmi. I přes svou atraktivitu zůstávala nenápadná. Byla sirotek, oba její rodiče zahynuli za druhé světové války a ona vyrůstala u tety na jihu Francie. Po absolvování střední školy v Montpellieru, zaměřené na práci sekretářky, odešla do Paříže. Jako armádní písařka měla k dispozici služební byt, o který se dělila se třemi kolegyněmi, slušný plat a stravu, tedy více, než si mohla přát. Ke svému štěstí zde našla lásku. Její vyvolený, nadporučík Daniel, právě bojoval v Alžírsku. Chodili spolu déle než rok, byli zasnoubení a měli v úmyslu se vzít. Gabriela, která jako dítě ztratila rodinu, zoufale toužila po zázemí, manželství, dětech a malém domku na venkově. Byla zbožná, denně navštěvovala vojenskou kapli a každou neděli chodila na mši.

Vojenská škola zahrnovala vojenskou akademii a vojenské prostory jako kasárna, ubytovny nebo kanceláře důstojníků. Většinu osazenstva tak tvořili muži. Gabriela, obdivovaná mužskými nadřízenými, zůstávala Danielovi neochvějně věrná. Paříž nesnášela, byla na ni příliš velká a hlučná, a tak budovu École militaire skoro neopouštěla.

Nastal podzim a za okny se proháněl vítr. Velké stromy v zahradě akademie se oblékly do pestrých barev. Gabriela zasunula list papíru do těžkého kovového psacího stroje a udeřila do kláves. Nestačila dopsat ani první řádek, když do místnosti vstoupil vysoký černovlasý mladík s nezvyklýma šedozelenýma očima. Byl hodně bledý a těžkopádně se pohyboval. Když ji spatřil, zasalutoval. Gabriela se dala do smíchu. „Nejsem vojačka, jen sekretářka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Francouzský manžel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.