Přeložil Milan Lžička

BROKEN GENIUS

Copyright © 2020 by Andrew Murray

Translation © Milan Lžička, 2021

ISBN 978-80-242-7355-6

Věnováno Christine

1. kapitola

<10. března 2011>

Ten večer, kdy jsem měl odletět do Japonska, jsem ještě netušil, jak málo času mi zbývá, než mě postihne osobní apokalypsa. Kdybych to věděl, jednu věc bych změnil. Tu, co mě v noci budí se zuby tak zaťatými, až se bojím, abych si je nerozdrtil. Tu, kvůli níž mám na rukou krev a na svědomí smrt. Tu, která mi nedá pokoj.

Nedopustil bych se jisté chyby.

Jo, já vím, děláme je všichni, blablabla. Já ale ne. Svou první firmu jsem založil dřív, než jsem se naučil řídit. Společnost, která mě skutečně proslavila, která se stala všeobecně známým pojmem, vznikla až později. Podnikům jako CastorNet, jehož hodnota už před vstupem na burzu přesáhla miliardu dolarů, se ve Valley přezdívá jednorožec. Dnes už nejsou tak vzácné jako dřív, přesto lidi vždycky zbystří a zpozorní, když je řídí kluk, kterému je sotva přes dvacet.

To mi ovšem nestačilo. Chtěl jsem se zapsat do učebnic dějepisu. Po příletu do Japonska jsem se chystal uzavřít smlouvu, díky níž mělo moje jméno figurovat po boku lidí jako Jobs, Gates a Zuckerberg.

Ve chvíli, kdy jsem měl na palubě našeho soukromého tryskáče otvírat láhev Cristalu, jsem místo toho upíjel zvětralé zelené smoothie, choulil se ve tmě před monitorem počítače s chlupatým, vousatým chlápkem a snažil se zbavit FBI, aniž bych všechno pokazil.

„Datový obsah doručen. Už to nabíhá,“ prohlásil chlupáč. Od ježatých vousů se mu odrážela záře monitoru, takže ve zšeřelé místnosti působil z profilu až strašidelně. „Co řekneš lidem z Polovodičů Fukušima, když se tam neobjevíš a nedokončíš převzetí?“

Jack Walton. Moje pravá ruka a nejstarší kamarád. Já byl Jobs a on Woz. Špičkový programátor, ale stejně jako legendární Wozniak neměl hlavu na kšeft. CastorNet jsem vybudoval sám. Jeho jediného jsem mohl pověřit tím, k čemu jsme se uvolili pro FBI. Kdyby se to proláklo, nastala by pohroma.

„Dorazím tam včas a tu smlouvu uzavřu. Jakmile tady skončíme, hupsnu do tryskáče. Akorát se nestihnu zapsat do hotelu, takže se budu muset vysprchovat na letišti.“

„Velkorysá oběť, když uvážím, že z tebe tenhle obchod udělá miliardáře,“ opáčil Jack, jelikož v mém hlase postřehl nelibost. „Ale nejdřív musíme najít toho chlápka, ať je, kde je.“

„Taky že ho najdeme. A pak se spojíme s tím maníkem od FBI, jak se to jmenoval? Salazar něco…“

„Burke,“ obrátil Jack oči v sloup. „Zvláštní odpovědný agent Salazar Burke.“

„No jo. Detailisto,“ utrousil jsem a mávl rukou. „Pak můžeme sfouknout tu Fukušimu a Burke slízne smetanu za naši genialitu.“

Tenhle agent z losangeleské pobočky FBI se objevil u našich dveří s jistým problémem. Jeden zvrhlý šmejd jménem Bruce Sterling unesl přímo z kolejí jistou Kate Masonovou. Podle FBI už prý v minulosti unesl i další holky – všechny se nakonec našly mrtvé – a ve všech případech pomocí našeho softwaru živě vysílal, co s nimi provádí. Média tuhle skutečnost zatím nezjistila, ale hrozilo to.

Negativní reakce na takové zjištění by nám neprospěly, byl jsem si ale jistý, že náš provozní ředitel Ace Prior to dokáže zamést pod koberec. Před kamerou působí dobře a klidně. Pak ale Burke mně a Jackovi ukázal fotky Sterlingových předchozích obětí. Je snadné moralizovat, když vám jde o pouhý ideál. O slova na papíře. Nebo v programovém prohlášení. Jenže když pak na vlastní oči vidíte, co má Burke na svědomí, změní vás to. Zasáhne vás to hlouběji než na úrovni intelektu, přímo v té části mozku, která se vyvinula z malého chlupatého savce, jehož nutkáním bylo uniknout predátorům a přežít.

Burke nám prozradil, že musí Sterlinga najít dřív, než totéž provede i té Kate. Bylo úplně jedno, kdo ta holka je nebo odkud pochází. Když vidíte, že někdo čelí takové hrůze, tak prostě pomůžete. To ovšem neznamená, že musíte zahodit všechno, co už léta budujete. Nejcennějším produktem CastorNetu bylo zasílání zabezpečených soukromých zpráv a přenos živého videa. Pokud by tudíž někdo zjistil, co s Jackem děláme pro FBI, byli bychom vyřízení.

„Wille, od zítřka začínáme marketingově zdůrazňovat, jak si zakládáme na soukromí,“ řekl Jack a tahal se přitom za vousy. „Určitě nevyjde najevo, že jsme si nechali zadní vrátka…?“

„Neříkej tomu zadní vrátka.“

„Tak jak tomu mám říkat?“

„Přístupová vrátka.“

„Wille, nic takového není! Nemůžeš tvrdit, že něco existuje, jenom proto, že chceš.“

„Ale můžu, jen co uzavřeme ten obchod ve Fukušimě. Pak rozhodně existovat budou.“

„Pak možná jo,“ uznal Jack s povzdechem.

„V téhle místnosti jsme jenom ty a já, a jakmile bude po všem, tak se těch přístupových vrátek zbavíme,“ prohlásil jsem a zkontroloval si na iPhonu čas. „Šoupni tu záplatu do kritické aktualizace a zítra ji zveřejni.“

„Tak mi tu záplatu pošli a já ji zařadím do fronty.“

„Už ji máš. Je ve stejném adresáři jako ta změna datového obsahu.“

Právě z tohohle důvodu jsem tam musel být osobně: aby všechno běželo jako po másle. Vývojáře, i tak nadané jako Jack, je potřeba dirigovat.

„Žádnou tam nemám,“ opáčil Jack. „Obsah jsi přece měnil sám.“

V tu chvíli se mi sevřel žaludek.

V závěrečné fázi vývoje verze 1.0 jsme uspořádali hackathon, abychom první betaverzi dokončili co nejdřív. Spousta lidí si tehdy zvolila práci z domova. Jackovi připadalo, že se jim tak bude snadněji pracovat čtyřiadvacet hodin v kuse. Mně připadalo, že se tak spíš budou snadněji rozptylovat.

A tak jsem do našeho softwaru zapracoval rutinu, díky níž jsme mohli vývojáře sledovat. Pořizovala fotky z jejich webové kamery a přidávala k nim vzkaz „Nerozptyluj se. Zpátky do práce!“ spolu s uvedením místa, kde se fyzicky nacházeli.

Přišlo mi to zábavné. Jack to označil za „demotivující“. Každopádně to zafungovalo.

A teď jsme toutéž aplikací chtěli zjistit Sterlingovu polohu a předat ji FBI. Stačilo rychle pozměnit kód, aby Sterlingovi nevyskočilo na displeji okno se vzkazem, a mohli jsme se do toho pustit. Bez téhle změny by Sterling okamžitě poznal, že ho někdo vypátral. Co by pak provedl té Kate? A komu by asi pověděl o našich přístupových vrátkách?

„Já na nic ani nesáhl,“ polkl jsem ztěžka. Jack mi určitě řekne, že mě špatně pochopil a že je všechno v pořádku. „Celý den jsem řešil ten kšeft ve Fukušimě. To tys přece měnil obsah.“

„Vím, co jsem dělal, Wille, a nic jsem neměnil. Tenhle trojský kůň je tvůj, ne můj. To už jsem ti říkal. Hned po každodenní poradě.“

„Ale vždyť jsi ho testoval.“

„Žádný test neproběhl!“ Jack začal horečně ťukat do klávesnice, aby si kód vyvolal. „Proč bychom měli testovat tvůj kód? Jsi přece génius. Nesnášíš, když testuju tvůj kód.“

Dobrá připomínka. A naprosto pravdivá.

„Tak ho změň teď,“ naklonil jsem se mu přes rameno, „honem!“

„Dělám na tom,“ odtušil a bušil do kláves tak divoce, až mu na stole poskakovala prázdná plechovka od Red Bullu. Obrazovka se změnila, objevily se na ní shluky textu a cifer v editoru. „Tak jo, tady je ten kód – co teď?“

Popadl jsem Jackovu židli a odsunul ho stranou. „Udělám to sám. Ty zavolej Burkemu. Řekni mu, že potřebujeme víc času.“

Sterling mohl každou chvíli spustit přístupová vrátka a pár vteřin nato by se mu na obrazovce objevil ten vzkaz. Probíral jsem se kódem a hlavou mi jeden za druhým běžely snímky Sterlingových obětí. Potřeboval jsem jenom chviličku, abych zablokoval to vyskakovací okno a pak do Sterlingova počítače nainstaloval vynucenou aktualizaci. Bylo to choulostivé, ale určitě to klapne.

Pamatuju si každou aplikaci, kterou jsem kdy napsal, a ani tahle nebyla výjimkou. S prsty míhajícími se po klávesnici jsem vyhledal patřičný kus kódu s textovou hláškou a snažil se ho zakomentovat. Než jsem to ale stihl, zaslechl jsem charakteristický cvrlikavý tón. Speciální vyzvánění, které jsem si nastavil na mobilu, abych věděl, že mi přišel další legrační snímek z webové kamery některého ze stážistů. Akorát že tentokrát se nejednalo o stážistu a legrace šla stranou. Na chvíli mi úplně ztuhly prsty a v duchu jsem se chlácholil pomyšlením, že jsem měl třeba jenom slyšiny.

„Zdálo se mi to, nebo ne?“ zeptal se z opačné strany stolu Jack s telefonem v ruce, čímž mou iluzi rozptýlil.

Odstrčil jsem se od pracovní stanice a svíravý pocit v žaludku přešel v nával nevolnosti. Vytáhl jsem svůj iPhone. Měl jsem na něm zprávu.

Na fotce byl prostor připomínající nedostavěný sklep starého domu. Před betonovou zdí stála prázdná židle, v horní části záběru byly vidět stropní nosníky. V rohu se nacházel vzkaz „Zpátky do práce!“ a s ním taky IP adresa a fyzická lokalita na mapě. Aplikace zafungovala.

Jenže beze změn, na kterých jsem zrovna horečně pracoval, se stejný vzkaz, který jsem si teď prohlížel, zobrazil na monitoru i Sterlingovi.

„Co budeme dělat?“ Jack měl pod hustým porostem úplně popelavý obličej, v modravém přísvitu obrazovky působil jako mrtvola.

„Máš vypnutý zvuk?“ zašeptal jsem a ukázal na telefon.

„Jo,“ přitakal Jack.

„Určitě?“

„Jo!“

„Tak nebudeme dělat nic.“

„Cože?“ rozhodil Jack rukama.

„A co můžeme dělat? Jakmile Sterling sáhne na počítač, ten vzkaz zmizí a nikdo jiný se nikdy nic nedozví.“

„To myslíš vážně, Wille? A co ta holka?“

„Pošli tam Burkeho!“ opáčil jsem a podal mu svůj mobil se zobrazenou lokalitou.

„Co když to nestihnou včas?“

„Tak ať sebou mrsknou!“

V tu chvíli zřejmě zvedl Burke telefon, protože Jack začal drmolit jako kulomet. Zobrazil jsem si ovládací panel živého vysílání a vyťukal do něj Sterlingovy údaje. Byl online, ale neaktivní. Možná si zapnul počítač a odešel. Vtom červená kontrolka zezelenala a moje naděje rázem pohasly. Spouštěl živý přenos. Měl jsem prst připravený na myši. Nejradši bych vstal a odešel, ale nešlo to. Musel jsem to nějak dostat pod kontrolu. Čas, nic víc jsem nepotřeboval.

„Podle Burkeho už je na cestě místní zásahovka,“ hlásil mi Jack. „Ale pár minut to potrvá.“

Zmáčkl jsem tlačítko. Objevil se videopřenos. Židle dosud zela prázdnotou.

„To běží živě?“ nakoukl mi Jack přes rameno. „Je něco slyšet?“

Natáhl jsem se a zvýšil hlasitost drahých aktivních externích referenčních reproduktorů, které jsem pořídil ke všem pracovním stanicím v kanclu. Takové neměl ani Facebook. Doléhal k nám pouze hukot běžícího větráku. Výtečně reprodukovaný, ale pořád jenom hluk v pozadí.

„Vidíš? Ani tam není,“ tleskl jsem. „Pokud si nastavil automatické spuštění přenosu, třeba ten vzkaz mezitím zmizel.“

Snažil jsem se zklidnit dech. Tohle už jsem zažil, situaci, kdy všechno visí na vlásku, nakonec to ale vždycky vyšlo a nebyl důvod si myslet, že tomu tentokrát bude jinak. Mlčky jsme se s Jackem dívali na obrazovku. Minuta. Dvě. Deset. Pozorovali jsme, jak minuty odtikávají na hodinách v koutě obrazovky. Kde, sakra, vězí ta zásahovka?

A pak se ozval nový zvuk. Tlumené šoupání, jako by někdo něco vlekl, a k tomu skřípot kovu o beton – z těch drahých beden bylo všechno slyšet naprosto čistě.

Do záběru vcouval jakýsi člověk. Hromotluk v polokošili s koláči potu v podpaží. Působil neupraveně. Zanedbaně. Umolousaně. Znechucením jsem našpulil horní ret. Fuj.

Když se muž otočil a poodstoupil, objevila se další židle. Kovová. Tahle ovšem nebyla prázdná. Poznal jsem Kate Masonovou, vypadala stejně jako na těch fotkách. Byla svázaná, měla roubík a oči jako golfové míčky jí skoro lezly z důlků. Rychle se jí vzdouvala a zase klesala hruď, dýchala vyděšeně, mělce. Snažila se vyprostit z provazu, jímž byla spoutaná. Všiml jsem si, že jde o kulaté vícevrstvé lano, na jakém se zdolávají horolezecké stěny.

„Ať sebou Burke hodí!“ vykřikl jsem, až se mi zlomil hlas.

Vtom se za námi otevřely dveře a nakoukl do nich vysoký hubeňour. Ace Prior.

„Wille, asi by ses měl mrknout na zprávy. Kvůli tomu Japonsku.“ V hlase mu zazníval varovný tón, neměl jsem na něj ale čas.

„Teď ne!“ zahřímali jsme s Jackem jako jeden. Ace zvedl dlaň a vycouval ze dveří.

Jack se vrátil k hovoru a nabádal Burkeho, ať si pospíší. Na obrazovce si Sterling přitáhl do záběru tu prázdnou židli a posadil se na ni. Vzal Kate kolem ramen jako brácha. Ne. Na to se choval moc důvěrně. Jako partner. Po zádech mi přeběhl takový mráz, až jsem si musel poposednout.

„Zásahovka tam bude za minutu,“ hlásil Jack od stolu. „Už zaujímají pozice.“

Na umouněném obličeji se Bruci Sterlingovi rozlil úsměv a odhalil překvapivě bělostný, dokonalý chrup. Zatnul jsem čelist a odtáhl se od monitoru. V jeho šklebu bylo něco, co ve mně probouzelo chuť mrštit po něm to zvětralé zelené smoothie.

Pospěšte si, prosím vás, opakoval jsem si v duchu pořád dokola. Ještě je čas. To se musí stihnout. Vždyť zásahovka už se chystá vrazit dovnitř. Tak proč to tak trvá?

Sterling se naklonil do kamery, zadíval se přímo do objektivu. Svým pohledem se mi i na tu dálku zaryl až do duše. Olízl si rty a odkašlal si jako dravec chystající se hodovat.

„Nijak se nerozptyluju,“ prohodil a mrkl. „Tak zpátky do práce.“

Zpátky do práce. Ten vzkaz. Viděl ho! Čas vypršel.

„Ať tam vpadnou,“ křikl jsem na Jacka. „Musejí tam okamžitě vpadnout!“

Sterling se opřel a znova důvěrně objal Kate.

„Co myslíš, Kate? Jsi můj opus? Moje poslední veledílo? Tak co to ukončit crescendem?“ utrousil s očima rozzářenýma vzrušením.

Když znova zvedl ruku, držel v ní dlouhý, hrozivě vyhlížející kuchyňský nůž. Naklonil se ke Kate, přitiskl se jí k bledému hladkému hrdlu a nůž jí přimáčkl na vzdouvající se a klesající hruď. Zakryl jsem si dlaněmi obličej, přesto jsem chtě nechtě pokukoval mezi prsty.

„Už jdou na to,“ oznámil mi Jack. „Jdou dovnitř!“

Z těch pitomých drahých repráků jsem zaslechl vzdálenou ránu a po ní tlumený třesk explozí. Jenže s posledním zábleskem nože už bylo pozdě.

„Panebože!“ zděsil se Jack za mnou.

Zařval jsem. Vím, že jsem zařval, dodnes si ale nepamatuju co. Možná to ani nic konkrétního nebylo. Snad to byl jenom hrdelní, dravý výkřik, který vyjadřoval spíš emoce než slova. Vím ovšem, že byl hlasitý. Tím, že jsem si nepřekontroloval kód, jsem se dopustil hloupé, začátečnické, školácké chyby a kvůli ní jsem teď sledoval, jak jistá mladá žena vypouští v němém výkřiku poslední dech. Všude byla krev, spousta krve.

Znova se otevřely dveře Jackovy kanceláře.

„Wille. Jacku. Tohle musíte vidět.“ Opět Ace. Vypadal rozrušeně. I přes klidnou povahu měl v sobě Ace určitou zarputilost. Občas odmítal považovat ne za odpověď. A podle toho, jak měl zkřížené ruce, zřejmě jedna taková chvíle právě nastala.

„Teď ne,“ hlesl jsem. Jack neříkal nic, jenom tiše vzlykal do dlaně.

„Ale jo, teď!“ trval na svém Ace. „Říkal jsi, že Polovodiče Fukušima stojí hned vedle té atomové elektrárny, ne?“

„Cože?“ nedokázal jsem v duchu přeřadit a pochopit, o čem mluví.

„V Japonsku došlo k zemětřesení,“ pokračoval odhodlaně.

„No a? K těm tam dochází každou chvíli.“ Z referenčních reproduktorů se ozývaly další výbuchy a tlumený křik zásahové jednotky, která vpadla do místnosti. Natáhl jsem se a ztlumil zvuk.

„Hrajete videohry?“ podivil se Ace a rozhodil rukama.

„Ne,“ ucedil jsem skrz zaťaté zuby.

„Aha, no tak tohle zemětřesení mělo za následek tsunami,“ navázal. „A to pořádnou. Před chvílí zasáhla i atomovou elektrárnu Fukušima-Daiiči. A poškodila reaktor.“

Jen taktak jsem zpod Jackova stolu stihl vytáhnout odpadkový koš a zachytit do něj vyzvracené zelené smoothie. Ace z místnosti vycouval, svůj úkol splnil, zprávy vyřídil.

Zatímco jsem mezi návaly nevolnosti lapal po dechu, uvědomil jsem si s jistotou dvě věci: zaprvé, že už nikdy nevymažu z hlavy, co provedl Sterling, a zadruhé, že mi místo po Jobsově, Gatesově a Zuckerbergově boku zřejmě uniká mezi prsty.

2. kapitola

<Současnost>

Z reproduktoru na komodě se ozve cinknutí, které se odráží od vysokých skleněných stěn. Zvuk z meditační aplikace mi připomene chrám na Okinawě. Znova zkouším zaplašit démony v hlavě.

Pomalu a klidně dýchám. Nádech. Výdech. Přesně jak mě učili. Vybavuju si vůni cypřiše a kadidla. Dotek bambusu pod chodidly. Chuť slaného vzduchu od oceánu. S každým nádechem to vše jedno po druhém vytěsňuju, až nakonec vnímám jenom vlastní dech.

Do všech koutů mysli i těla se mi vkrádá nehybnost. Uvolňují se mi ramena. Zpomaluje se mi a vytrácí se pravidelný tlukot srdce. Myšlenky na Bruce Sterlinga i na Fukušimu se jako vždycky vrátí, ale pro tuhle chvíli mě ovládl pokoj.

Vtom mi v klíně zavibruje mobil, povědomé pracovní vyzvánění, které rozčísne navozený klid.

Otevřu oči v tmavé místnosti, oceán odráží měsíční zář. Okny kolem dokola mé ložnice, sahajícími od podlahy až ke stropu, dovnitř vniká matné světlo. Hodiny v telefonu hlásí, že na dnešek už je dost pozdě a na zítřek ještě brzo.

Číslo patří centrále FBI ve Washingtonu. Přejetím prstu po displeji hovor přijmu.

Za sedm a půl minuty už jsem vysprchovaný i oblečený a na zádech mám parádní cestovní kabelu, kterou jsem pořídil přes Kickstarter. Když vykročím do noci, ovane mě teplý jihokalifornský větřík od Pacifiku. S uspokojivým cvaknutím magnetického bezpečnostního systému se za mnou zabouchnou mohutné dubové dveře. Na příjezdové cestě už na mě čeká služební auto.

„Pěkný hnízdečko,“ prohodí šofér při pohledu na ultramoderní uskupení kvádrů z betonu a skla. Mladík. Bílá košile, černá vázanka. Zaměstnanec FBI. Civil. „Komu patří?“

„Mně,“ odtuším, hodím si tašku na zadní sedadlo a pak si vlezu dopředu.

„Počkat, říkali mi, že jste agent.“

„Zvláštní agent.“

„Hernajs, zvláštní agenti zřejmě berou úplně jiný peníze,“ posteskne si a rozjede se po dlouhé příjezdové cestě.

Není to poprvé, co slyším podobnou poznámku. Ani naposled. Silicon Valley jsem sice opustil, ale jeho požitky ne. Po té události se Sterlingem jsem potřeboval změnu. Dlouho jsem jenom bral a potřeboval jsem místo toho dávat. Vzdát se svých peněz? Ani nápad. Pořád mi patří velká část CastorNetu, vede ho už ale někdo jiný.

Tam, kde jsem teď, jsem dospěl po klikaté cestě, do bodu, kdy dávám FBI něco cennějšího než peníze: svůj čas a nadání. Teoreticky pracuju v tamní kyberdivizi, ve skutečnosti mě ale povolávají ke každému většímu případu, v němž hraje roli technika.

Hodně času trávím na cestách. Budíček od náměstka ředitele Burkeho uprostřed noci, po němž následuje let služebním tryskáčem, je ale vysoce neobvyklý i na mě. A vysoce neobvyklé věci přímo zbožňuju.

„Velký případ?“ ptá se šofér.

„Vražda,“ odpovím a dál to nerozebírám.

Případ nejspíš bude ostře sledovaný, Burke mi ale nechtěl říct nic konkrétnějšího, jen to, že je citlivý a dostal nejvyšší prioritu. Mám prý sednout na letadlo a po přistání na mě bude čekat jiný agent. Asi aby mě řídil, jak znám Burkeho.

Nerad mě nechává pracovat na vlastní pěst. Chápu to. U FBI se struktury a postupy povyšují na uměleckou formu. A Burke je produktem tohoto prostředí. Proto je přirozené, že se na mém přístupu k věci neshodneme – já ho považuju za efektivní, podle něj je ale nedisciplinovaný nebo tak něco. Nejvíc ze všeho mu ovšem leze krkem, že slavím úspěchy. Že uzavírám případy.

Provoz je v tuhle noční dobu slabý dokonce i v LA. Jenže kdesi v té tmě za okny někdo umřel. Kdo? To mi Burke neřekl. Proč zrovna já? V té kauze jde určitě o víc než jenom o vraždu. Proč jinak by se takhle uprostřed noci přeskočilo asi deset různých protokolů a náměstek mě nechal posadit na služební letadlo? Cítím za tím politiku.

Ať je to, jak chce, brzo se pravdu dozvím. Zatím si odpočinu.

Po několika hodinách stroj v paprscích slunce, stoupajícího nad obzor, přistává na středně velkém letišti. V Gulfstreamu se letělo příjemně. Ten, který jsem míval sám, byl sice hezčí, ve státním sektoru se ale holt člověk musí uskrovnit. Luxus neluxus, dobře vím, kolik stojí každá letová hodina. Někdo má pocit, že je vážně důležité, abych tady právě teď byl.

Letadlo doroluje k hangáru daleko od komerčního terminálu. Prohlížím si, co stojí okolo. Anonymní skladiště. Zaplivané striptýzové kluby. Nikde ani jediný strom. Prasklinami v asfaltu se dere ven hustý zelený plevel. Když se otevřou dveře, zhluboka se nadechnu vlhkého, ne ale dusného vzduchu. Mým světem je New York a Kalifornie. Tohle není ani jedno. Je to něco mezi.

Opět už na mě čeká auto. Dodge Charger. Šedivý. Indianská značka s promáčklinou v pravém horním rohu. Žádné skryté diody v masce ani ve střeše, takže nepatří FBI. Je z půjčovny.

Vedle vozu stojí vysoký robustní Afroameričan, jako obvykle má záda rovná jako pravítko a ve vánku mu povlává kravata. Thomas Decker.

„Will Parker, namoutě kutě,“ prohodí s úsměvem. Prodejci aut takovým úsměvem říkají: mně můžete věřit.

„Decker. Jak vás dostali z New Yorku?“

„To já z lásky k vlasti,“ odtuší a stiskne mi ruku tak silně, že musím až roztáhnout prsty, když mi ji zase pustí. „Jak je v LA?“

„Do oceánu se zatím nepropadlo.“

„No, času je pořád habaděj,“ opáčí a otevře kufr chargeru. „Vezmu vám tašku.“

Zatímco mou kabelu z Kickstarteru ukládá do auta, vybavuju si, co o Deckerovi vím: narodil se v Chicagu, vyrůstal v New Yorku. Fanoušek amerického fotbalu. Pořád miluje Chicago Bears, jinak je to ale Newyorčan každým coulem. Po střední narukoval do armády. Pak s finanční podporou pro veterány zamířil na vysokou. A následně se dal k FBI. Když jsem o něm slyšel naposled, pracoval jako zvláštní agent u kontrašpionážní divize v newyorské pobočce. Někoho takového by člověk zrovna v Indianě nečekal.

„Tak o co jde? Proč jsem tady?“ ptám se.

„Abyste prosazoval zákon a sloužil spravedlnosti.“

Jak jinak. Pán bude zřejmě trochu netýkavka.

Když nasedneme do auta, toužebně se ohlédnu na Gulfstream. Už nahazují motory. Nějakou dobu se tady zdržím.

„Burke mi řekl, že došlo k vraždě.“

„Správně,“ přitaká Decker a dupne na plyn. Charger vystřelí z hangáru jako šíp. „Obětí je čtyřicetiletý běloch. Prodejce suvenýrů na nějakém Comic Conu, co se tady o víkendu koná.“

Comic Con? Paráda. Kdo všechno se asi účastní? Mám dojem, že i menší festivaly tohoto typu dnes dokážou přilákat zajímavé herecké osobnosti. To, že tady ztvrdnu, možná nakonec nebude až taková hrůza.

„Ostraha našla tělo v půl páté ráno na jedné z toalet,“ pokračuje Decker. „Měl rozbitou lebku. Všude samá krev. Příčinou smrti byl zřejmě tupý úder do hlavy, musí to ale ještě potvrdit pitva. Ta by měla být hotová v poledne.“

V poledne? Tak v tom je rozhodně politika. I v LA trvají pitvy déle. Na tenhle případ někdo pořádně tlačí.

„Svědkové?“

„Žádní. Stalo se to někdy v noci, když bylo kongresové centrum už zavřené.“

„A to ho našli až v půl páté?“

„Ostraha se vydává na obchůzky co pár hodin, vesměs ale jenom chodí kolem dokola,“ kroutí Decker znechuceně hlavou.

„Dobře. Takže stánkaři na festivalu v noci někdo rozbil hlavu. Proč je z toho federální případ?“ Opřu se v sedadle, a zatímco charger najíždí na dálnici, nasazuju si sluneční brýle. Pořád jedu podle času v LA a tam je teprve brzo ráno.

Nastane odmlka, Decker hledá slova. Teď to přijde. Kouřová clona. Tihle kontráši jsou všichni stejní. Lovci špionů, všechno, co dělají, se snaží tajit. Dokonce i před jinými agenty. Řekne mi jenom to, co se podle něj smím dozvědět.

„Člověk, který ten festival pořádá, je zdejší prominentní podnikatel. Když chtěla místní policie celou akci zrušit, začal vyšilovat. A obvolal pár lidí.“

„To musel volat pořádným hlavounům, když kvůli tomu vylezl z postele náměstek ředitele FBI.“

Chvíli jedeme mlčky, Decker se soustředí na řízení. Nakonec z dálnice sjede a proplétá se městskými ulicemi zahlcenými dopravní špičkou. Pak zastaví na červenou.

„Kdo je ten člověk? Jaké má konexe?“ ptám se.

„Co vím, tak zřejmě chodil na střední školu s ministrem spravedlnosti.“

To jsme tu jako poskoci nějakého dávného pubertálního kamarádíčka ministra spravedlnosti? My nejsme tuctoví vyšetřovatelé z mordparty. Kde je nějaký technický aspekt? A Decker? Pokud ten mrtvý nebyl špion, nemá tady co pohledávat. Neříká mi všechno.

„Proč se toho neujal někdo z místní pobočky?“ divím se.

Decker se na mě podívá, snaží se mi číst v očích, mám je ale zakryté modrými skly zrcadlovek. Na semaforu naskočí zelená, a tak šlápne na plyn. Decker řídí ostře, přímočaře. Tenhle zvyk si zřejmě osvojil v cizině a nezbavil se ho ani po odchodu z armády do civilu.

„Fajn, takže ten chlap má určitou váhu,“ naléhám dál. „Ale proč FBI? Proč já? Proč vy? Pořád děláte u kontrarozvědky, ne?“

„Kdybych vám to řekl, musel bych vás pak zabít,“ opáčí s úšklebkem a podívá se po mně koutkem oka.

„Takže je to pravda. No tak, Deckere. Newyorský agent od kontrarozvědky a losangeleský agent z kyberdivize. A to celé kvůli tomu, že na festivalu popkultury někomu rozbili lebku?“

Decker nakloní hlavu a mlčky zajede před vchod hotelu v centru.

„My nepojedeme na místo činu?“ zamračím se.

„To je ono.“

„Říkal jste, že oběť zabili v kongresovém centru.“

„Je tady ještě druhé místo činu,“ opáčí, vystoupí a podá klíče parkovači aut.

Obrátím oči v sloup a vykročím za ním. Nikdy mi neřekne všechno. Hází mi jenom drobky. A to mě pořádně štve.

3. kapitola

Když vejdeme do haly, zamíří Decker rovnou k výtahům. Hotel je nečekaně nóbl – mahagonová recepce, nablýskané mramorové podlahy, pěkně zařízená hala. Okolo posedává pár lidí a čekají na to, na co lidi čekávají. Cedule na stojanu mě láká k vyzkoušení zdejšího bistra a slibuje tu nejkvalitnější kávu z havajské Kony. To je pro mě ta nejlepší zpráva za celé dopoledne.

Vydávám se halou přímo tam.

„Parkere, kam to jdete?“ Skoro slyším, jak Decker protáčí panenky.

„Načerpat palivo.“

Vejde za mnou do kýčovitého podniku se soškami tiki a stěnami z neopracovaného dřeva. S havajskými kovboji. Jo, pro kávu z Kony je to ten správný ostrov. Cítím, že tady bych si mohl pochutnat.

„Měl byste něco vědět,“ řekne Decker.

„Třeba proč vraždu řeší agenti z kontrarozvědky a kyberdivize, a ne agent z oddělení násilné kriminality?“

„Je toho víc.“

„To si myslím.“

Když dojdeme k pultu, nestojí u něj žádná fronta. Holka s telefonem v ruce zvedne prst na znamení, ať počkáme. Puberťačka. Bez tetování. Bez piercingu. Mírně se odvrátí a přejede prstem po displeji odzdola nahoru.

„Chytáte tady?“ zeptám se a vytahuju mobil. „Je tu něco vzácného?“

„Ne, jenom samý pidgey,“ zvedne ke mně oči. „Ale to neva, snažím se dopracovat k evoluci pidgeotta, takže beru každého, který se objeví.“

„Jaké piči, o čem to tady mluvíte?“ žasne Decker nechápavě.

„To jsou pokémoni, Deckere,“ mávnu telefonem.

„A já myslel, že jste chtěl kafe.“

Holka s povzdechem schová mobil zpátky do kapsy.

„Tak co si dáte?“

„Peaberry. Největší, co děláte,“ hlásím.

Tupě se na mě zadívá.

„Z Havaje? Z Kony?“

„Aha, tu nemáme,“ odpoví. „Ale máme tropickou směs. To je skoro totéž.“

Skoro totéž? Tak to bychom měli. Už jsem si prakticky jistý, že majitel tohohle bistra v Koně rozhodně nikdy nebyl.

„Kafe je kafe,“ prohlásí Decker. „Každé je lepší než to, co jsem pil v Kandaháru. Vezmeme si dvě.“

„Vy mi teda dáváte, Deckere.“

S kelímky v rukou jdeme ke stolku u okna s výhledem do ulice. Široko daleko ani noha. Je slunečno. Teplo.

„Oběť měla nahoře pokoj. Zdejší policie už ho po zajištění místa vraždy prohledala,“ líčí Decker.

„A co našla?“

„Loni v tomhle státě zavedli nový zákon. Všechna místa činu se musejí ohledat kvůli důkazům o ZHN.“

„O zbraních hromadného ničení? Vážně? Tady?“

Bez konkrétního důvodu se případné ZHN nehledají ani v New Yorku nebo LA. Na co jen asi mohli kápnout? Snad nejde o zbraně biologické. Uf. Nějak se mi tam nahoru nechce.

Ucucnu si tropické směsi. Navzdory očekávání se celkem dá pít. Anebo jsem už naprosto zoufalý.

„Možná se tady ve státě vyrábějí některá detekční zařízení. Nevím proč,“ pokračuje Decker. „Vím ale, že narazili na prázdný kufřík. Nukleární.“

Ruka s kelímkem tropické směsi mi ztuhne v půli cesty k ústům.

„Nukleární?“

„Na zbraně radiační stopa nesedí, dá se ale identifikovat. Hodnoty odpovídaly předmětu vystavenému jaderné havárii v japonské elektrárně Fukušima-Daiiči roku 2011.“

Položím kelímek na stůl tak prudce, až horké kafe vystříkne víčkem ven. Že jsem si bolestivě opařil ruku, skoro nevnímám. Snad mi nechce tvrdit, co zřejmě tvrdí. To není možné.

Na chvíli zavřu oči a v duchu se přenesu zpátky do noci, kdy udeřila tsunami. Vybavuju si, jak mi to Ace oznámil. Vzpomínám si i na to, jak nedočkavě se Sterling šklebil s nožem přitisknutým ke krku Kate Masonové. Na titulky „jaderná havárie“ a „poškození reaktoru“ doprovázející na CNN výjevy zkázy. Úplně stejně jako tehdy se mi sevře žaludek.

„Koukám, že vás to zaujalo, co?“ usměje se Decker.

Hajzl jeden manipulativní. Ještě si to užívá. Ví, že mi tu noc krachla dohoda s Polovodiči Fukušima a že jsem krátce nato opustil CastorNet. Ví, že je to pro mě důležité, a dává mi takhle najevo, kdo je tady pánem. O zbytku té noci ale neví nic. O tom, že jsem kvůli vlastní chybě sledoval, jak někdo umírá.

Decker netuší, že jsem do Fukušimy odcestoval a uplatil pracovníky Tokijské elektrárenské společnosti TEPCO, aby mi v ochranném obleku dovolili prohledat radioaktivní zónu. Neví, že jsem celé měsíce sledoval každou fámu i vodítko, třeba sebeútržkovitější. Neví, že když jsem konečně uznal, že je po všem, celý rok jsem neměl to srdce vrátit se domů.

Záchranou fukušimské dohody jsem se snažil odčinit kolosální průšvih, kvůli němuž přišla o život Kate Masonová. Tímhle počinem, který by světu přinesl nesmírný užitek, jsem chtěl napravit, co jsem provedl, ačkoli jsem byl jediný, kdo to věděl.

„Fukušimský jednorožec.“ Ta slůvka se mi vyslovují těžko. Jako by byla v cizí řeči.

„Vypadá to tak,“ pokyvuje Decker hlavou.

Takže přece jenom ještě není konec. Hlavou mi víří nejrůznější možnosti, myšlenky se srážejí jedna s druhou, už nedokážu jasně uvažovat. Snažím se klidněji dýchat. Nádech a výdech. Najít vnitřní pokoj.

Samozřejmě jsme se ten obchod snažili utajit, jenže tak velká a ostře sledovaná společnost jako CastorNet to nedokázala udržet pod pokličkou. Rozneslo se, že se od jisté firmičky z japonské Fukušimy chystáme odkoupit technologii kvantového počítače, která představuje obrovský pokrok. Během tsunami a jaderné havárie se ovšem kamsi ztratila. Jelikož se nic bližšího nevědělo, začalo se té zmizelé technologii přezdívat fukušimský jednorožec, protože ji nikdo z přeživších neviděl. Kromě mojí maličkosti.

„Jak můžeme vědět, že nejde zas o nějakou falešnou stopu?“ nadhodím. „Už léta lidi tvrdí, že známý jejich známého ten počítač viděl. Stal se z něj mýtus. Proto se mu přezdívá jednorožec.“

„Kolik znáte mýtů, ve kterých hraje roli radioaktivita? Laboratoř to potvrdila,“ kroutí Decker hlavou. „Je pravý.“

Prvotní šok už odezněl, a tak se snažím uvažovat rozumně a logicky. Když se mi do Fukušimy konečně podařilo dostat, bylo všechno pryč. Odklizené. Budova zela prázdnotou, lidé zmizeli. Jako by nikdy ani neexistovali. Obrazil jsem všechna evakuační střediska, rjokany i  minšuku v okruhu tří set kilometrů. Nikde nic. Nacházel jsem jenom fámy.

„Co potvrdila?“ vrtím hlavou. „Že něco, co bývalo v tom kufříku, ozářila radiace při havárii ve Fukušimě-Daiiči? Máte vůbec ponětí, jak obrovská část japonského území byla ozářena? Zakázaná zóna to schytala úplně komplet.“

Nechal jsem se Deckerem rozhodit, a to není dobré. Nechci, aby člověk jako on věděl, jak se mi dostat na kobylku. Na mou obranu je třeba říct, že zaútočil ze zálohy. Navenek se chová přátelsky, jsem pro něj ale jenom figurka v jeho partii. Prozatím bude nejlepší, když ho při tom nechám.

„A můžete něco takového risknout, Wille?“

Nemůžu a on to ví. Šmejd.

„Povězte mi o tom prázdném kufříku,“ uchopím kafe a dlouze se napiju.

„Ochranné pouzdro Pelican. Pevný plášť s pěnovou výstelkou uvnitř a výřezem přesně ve velikosti a tvaru jednorožce.“

Příznivé znamení. Vypadá to dobře. Skutečný fukušimský jednorožec by měl skutečně zářit. Kdyby tehdy s jednorožcem někdo utekl, našel bych ho. A to znamenalo, že ho museli nechat na místě, když oblast zasáhla radiace. Kromě ochrany samotného jednorožce kufřík s olověnou izolací radiaci zadržuje a tím chrání i svého držitele.

„A našel se tady? V pokoji oběti, ano?“

„Přesně tak.“

Decker si navzdory vysoké teplotě rychle hltne kávy. Pak natáhne vzduch, aby tekutinu v ústech ochladil. Neustoupí. Stojí si za svým. Očima těká po bistru a zkoumá tváře všech přítomných, oknem pak pozoruje lidi na ulici.

Z toho Deckerova rozhlížení kolem dokola mě přepadá paranoia. Koho asi čeká, že tady v téhle maličké výseči amerického Středozápadu najde? Když se člověk delší dobu honí za každým stínem, zřejmě je pak začne vidět všude.

„Co dalšího je v tom pokoji?“ ptám se.

„Momentálně místní kriminalistický technik a inspektorka z oddělení vražd. Čekají na odborníky strýčka Sama. A to jsme my.“

„Ještě nevědí, co jsme zač, že ne?“

„Ne, nevědí a ani to vědět nemusejí. Jsme prostě zvláštní agenti, a basta.“

„Vy to asi nechápete,“ zachechtám se, čímž znova upoutám jeho pozornost. „Já jsem docela velké zvíře. Určitě mě poznají.“

Decker se na mě zmateně zamračí. Nijak mě to nepřekvapuje. Tenhle chlap se celý život snaží splynout s davem. Ve Valley se člověk celý život snaží vyniknout, a to se mi taky povedlo.

„Budiž,“ řekne Decker nakonec, dopřeje si pořádný doušek kafe a znova přes zuby nasaje vzduch. „Je načase mrknout se nahoru.“

Celá věc má ještě jeden aspekt, o kterém se dosud nezmínil, a tak přemítám, jestli je to proto, že o něm neví, anebo proto, že o něm nechce mluvit. Mám podezření na druhou možnost. Jsem totiž nejen odborníkem na fukušimského jednorožce, ale taky jeho právoplatným majitelem. Tedy přesněji řečeno jím je CastorNet.

Vstane a upraví si sako.

„Ještě moment,“ namítnu a zvednu dlaň. „Ta shoda s radiací ve Fukušimě vysvětluje mou přítomnost, ne ale vaši.“

„Ne, to skutečně ne,“ přitaká odměřeně.

„Když z něčeho vychází gama záření, rovnou se toho ujmou na protiteroristickém a mezirezortní upozornění putuje i na ministerstvo vnitřní bezpečnosti. Jenže nikoho takového neposlali. Poslali vás.“

„No a?“ opáčí.

„Proč?“

„I já jsem přijel kvůli tomu jednorožci,“ řekne Decker.

Kvůli. Ne pro. A pak mi svitne. Popuzeně zatnu zuby. Emocionální reakce na zprávu o jednorožci mě zaskočila. Rozhodila. A to nesnáším. Evidentně nebudu jediný, kdo se o něj zajímá. A ostatním typům lidí, kteří projeví zájem, by Decker moc rád zatnul tipec.

„Kdo je to?“

Neřekne mi ani ň. Jenom tam stojí s rukama v kapsách laciného, ale dokonale nažehleného služebního obleku. Schválně, kdo domočí dál – klasika. V téhle disciplíně obvykle nejspíš vyhrává. Se mnou si to ovšem ještě nerozdal a já vůči němu nemám moc co ztratit. Přinejhorším prostě u FBI skončím a budu si žít životem penzisty náležícího k jednomu procentu z jednoho procenta nejbohatších. A on to ví, zároveň ale ví i to, že nad fukušimským jednorožcem nemůžu jen tak mávnout rukou.

Z jeho mlčení obrátím oči v sloup a vytáhnu svůj obří iPhone. Tenhle vláček nemůže odjet z nádraží beze mě a něco mi říká, že Decker nestrpí zpoždění.

Vím, že z místa, kde stojí, vidí na displej. Otevřu Facebook a začnu se probírat novými příspěvky. Sarah si včera večer zašla do restaurace k Čchanovi. Gary si pořídil nového záchranářského psa. Když si začnu číst mem, který zveřejnil Ashraf, Decker to už nevydrží.

„Říká si Dragoniis.“

„A do prdele,“ ujede mi bezděčně.

„Už jste o něm slyšel.“

„Aby ne, když jsem u kyberdivize,“ kroutím hlavou. „Je to nejšikovnější a nejproduktivnější hacker v Asii. Podporuje ho čínský stát. Prý se naboural do Sony Entertainment a pak zmizel, jako by si tam o neděli zaskočil na nákup. A podle jiné fámy zase za honorář vymazal nejvýznačnější jména z Panamských dokumentů, ještě než prosákly na veřejnost. V minulosti už pronikl do všech velkých bank na Wall Street.“

Odmlčím se. Stejně tak jsme přesvědčení, že je autorem hlavní části kódu pro tajné čipy v serverech, které putovaly do všech velkých technologických firem, státních úřadů i zpravodajských služeb. Což znamená, že zná umístění všech zadních vrátek, a to i těch, která jsme nikdy nenašli. S tím, co všechno Dragoniis ví, by bylo možné Číňany odříznout, nebo ještě lépe jim podsouvat dezinformace. Není divu, že je Decker celý pryč.

„Cestuje ale málokdy,“ navážu, „a když už, tak jedině do země, která nevydává stíhané osoby. Ani neznáme jeho pravé jméno.“

„Zachytili jsme zprávy, že by mohl mít namířeno sem,“ odtuší Decker, „a když místní vydali to radiologické varování, všechno do sebe zapadlo.“

Bezděky povytáhnu obočí. Nedokážu ovládnout překvapení. Myslí tím nejenom Spojené státy. Myslí tím sem. Přímo sem. Případné dopadení někým jako Decker by Dragoniis riskoval kvůli jedné jediné věci: jde po jednorožci.

„Přesně tak,“ pokyvuje Decker hlavou, když si všimne, že mi to všechno došlo. „A jestli si chcete uchovat šanci dostat se k jednorožci jako první, měli bychom se mrknout nahoru. Půjdeme?“

„Dejte mi chviličku – potřebuju se spojit s LA. Sejdeme se u výtahů,“ řeknu a odemknu si mobil.

„Musím vám zdůrazňovat, že je vše tajné?“

„Jedině pokud vám pak bude líp.“

„Bude.“

Když Decker vykročí k výtahům, napadne mě něco jiného. Povolali nás sem k vraždě. Kvůli jednorožci někdo umřel. Kolik dalších lidí ještě přijde o život, než to celé skončí? Vzhledem k tomu, jakou má jednorožec cenu, mi instinkt napovídá, že hodně.

4. kapitola

Já: Kde jsi?

Bradley W.: Café Cenfor. Mají Peruvian Gold. Dal byste si?

Já: Ponocuješ?

Bradley W.: Zaskočil jsem do klubu Emerald. Byla tam i J-Lo a Leo.

Já: Pořád hackuješ seznamy VIP?

Bradley W.: Jak jinak bych se tam s platem státního zaměstnance dostal?

Já: Okamžitě jeď do kanceláře. Potřebuju tě u tvého stolu.

Bradley W.: Vy nejste tady?

Já: V Indianě.

Bradley W.: Cože? Kdy se to stalo?

Já: Uprostřed noci. Volal Burke. Svěřil mi důležitou kauzu.

Bradley W.: A sakra. Dobře, šéfe. Za čtvrt hodinky budu v práci.

Bradley White je můj hlavní technik v losangeleské pobočce. Dřív pracoval u Národní bezpečnostní agentury a teď dělá jako civilní specialista pro FBI. Není to agent, což je dobře, protože pro práci v terénu se nehodí. Na to je moc popudlivý. Ale jinak mu věřím.

Když jsem uvedl Bradleyho do pohotovosti, vstoupím do výtahu a jedu nahoru za Deckerem. Cestou se moje myšlenky neúprosně vracejí do minulosti.

Když Sterling zavraždil Kate Masonovou, ještě jsem zintenzivnil naši snahu chránitsoukromí a  změnit způsob, jak komunikujeme a naplnit všechny ostatní velkolepé sliby z firemních propagačních videí. Popravdě jsem neměl chuť postavit se čelem tomu, co jsem zapříčinil, a jelikož jsem byl zavalený prací, ani mi nezbývalo moc času nad tím dumat.

A ještě lepší než být zavalený prací doma bylo být jí zavalený v cizině, a uniknout tak otázkám na vraždu Kate Masonové. Ne že by mi nakonec někdo nějaké kladl. Samozřejmě jsem měl pravdu, ta vyskakovací zpráva beze stopy zmizela, jakmile Sterling spustil živé vysílání. FBI se mě na žádné technické detaily nevyptávala. Mělo se za to, že plán vyšel podle předpokladů, jelikož jsme jim zjistili, kde se Sterling nachází. Na ten vzkaz se nikdo netázal a my jim nic neřekli. Věděl jsem ale, co jsme způsobili. A stejně tak Jack.

Z transu mě vytrhne otevření výtahových dveří. Decker tam na mě čeká. Kráčím za ním chodbou a hlavou se mi honí myšlenky na mé japonské partnery a jejich vynález.

Když na konci chodby zabočíme za roh, spatřím, že před jedněmi dveřmi stojí na stráži místní uniformovaný policista. Tedy přesněji řečeno sedí. Zřejmě mu odkudsi z banketového salonku přinesli židli, na níž dřepí nahrbený s nohou přes nohu a luští v novinách křížovku. Kde vzal noviny? Ony se ještě tisknou?

Decker k němu dokráčí. Se zdviženou bradou. S propnutými zády. Hotová přírodní síla. Musím uznat, že už jen svou mohutností působí impozantně. Jakmile vytáhne odznak FBI, vyskočí policajt na nohy.

„Zvláštní agenti Decker a Parker, FBI,“ představí nás.

Když se na mě policajt podívá, spatřím v jeho tváři překvapení. Zatímco Decker vypadá každým coulem jako agent Federálního úřadu pro vyšetřování, krátkým sestřihem počínaje a služebním oblekem konče, u mě je to jiné. Mám na sobě džíny, tričko se stíhačkou X-wing a přes něj blejzr, jehož jediným účelem je skrýt odznak a pistoli, které musím nosit. Vytáhnu průkaz, a když ho policajtovi ukážu, jenom pokrčí rameny.

„Okamžíček, pánové,“ prohodí, otočí se a protáhne zámkem magnetickou kartu. Dveře se otevřou a muž nakoukne dovnitř. „Promiňte, paní inspektorko, jsou tady dva agenti od FBI.“

„Vážně? Už?“ prohodí ženský hlas. Silný, rozhodný. „No dobře, pošlete je za námi.“

Policista otevře dveře dokořán, abychom mohli vstoupit. Na newyorské poměry je pokoj obrovský, na ty středozápadní ale jen průměrný. Manželská postel. Posezení. Občerstvovací kout. Psací stůl. Hned vedle dveří toaleta.

Jako první mě upoutá, že na obývaný pokoj je uvnitř podivně naklizeno. Postel je ustlaná, mezi láhví s vodou a čistou skleničkou úhledně stojí kartička s předpovědí počasí na následující den. Včera v noci tu nikdo nespal.

Na pultu před televizí leží obálka, v níž se dosud nachází karta od pokoje. Po stole vede k lampě bílá šňůra, opodál trůní prázdná krabice od koblih a síťované pouzdérko se spletí nevyužitých počítačových kabelů. Na stojanu, kam se odkládají zavazadla, stojí příruční kufr na kolečkách.

Profesionální diodové reflektory na stativech vrhají na stěnu a podlahu kužely jasné záře. Kdosi na kolenou v bílé kombinéze drží v rukou digitální zrcadlovku. Na zápěstí má černé hodinky. Forenzní technik.

U stolu stojí žena. Je průměrně vysoká, uhlově černé vlasy si stáhla do culíku, má opálenou pleť a na sobě šedý kalhotový kostýmek, který jí nijak neubírá na atletičnosti postavy. Opírá se o stůl a díky pravačce založené v bok jí zpod poodhrnutého saka vykukuje zlatý odznak a Smith & Wesson.

„Inspektorka Dana Lopezová z oddělení vražd,“ představí se, zvedne ruku a pak ukáže na muže na podlaze. „A tohle je Keith Miller, kriminalistický technik. A vy jste?“

„Zvláštní agent Thomas Decker, FBI.“

„Zvláštní agent Will Parker. Říkejte mi Wille.“

Střelí po mně hodnoticím policajtským pohledem. „Vážně?“ zeptá se.

„Ty bláho, fakticky jste to vy?“ zvedá se Miller ze země.

Usměju se a mávnu na něj.

Miller mi podá ruku, já ale nereaguju. Má nasazené latexové rukavice a lezl po podlaze hotelového pokoje. Děkuju, nechci. Dana se po něm podívá, ale než stačí něco říct, vloží se do věci Decker.

„Četl jsem vaše hlášení, ale bylo jen stručné,“ prohlásí. „A tady Parker ještě není úplně v obraze. Co kdybyste nás informovala podrobněji?“

„Jaké hlášení?“ divím se. Už je to tady zas. Jenom drobky. Nikdy mi neřekne všechno.

„Mělo jedinou stránku,“ ucedí Decker. „Podrobností minimum.“ Poznávám výstrahu před hrozícím chlapáctvím, jako když začíná před bouří dunět hrom. Před bouří jménem Decker.

Dana se napřímí. „Krev ještě ani nezaschla. Hlášení nepředstavují hlavní prioritu, i když třeba putují až na FBI.“

„To nic. Jen mi teď povězte o té radiaci, ano?“ navrhnu. Mám-li se pokusit najít jednorožce, nemám čas na projevy dominance.

„Jistě,“ přitaká Dana a odvrátí se od Deckera. „Když jsme sem do Caplanova hotelového pokoje vstoupili, provedli jsme předběžnou prohlídku a našli pod postelí černý ochranný kufřík. Prázdný.“

„Státní předpisy nařizují, že musíme hledat chemické a radiologické stopy,“ ozve se Miller. „Když jsem zapnul detektor záření, hned u toho prázdného kufříku začal signalizovat.“

Miller zčervená a odmlčí se.

„A co bylo pak?“ ptám se. „Mohli bychom trochu přidat na tempu, přátelé?“

„Miller nás poslal ven,“ líčí Dana. „Bylo to prý nutné.“

„Nechtěl jsem nic zanedbat,“ zkříží Miller ruce na prsou a zabodne pohled do podlahy. „Možná jsem to přehnal.“

„Takhle ten aparát začal jančit poprvé?“ ptám se.

„Jo,“ přisvědčí Miller.

Jdu k posteli a sehnu se, abych se podíval sám. Výška pod postelí odpovídá. Prostoru na kufr, který by pojal jednorožce, je tam dost. Dokonce i na kufr s patřičnou vnitřní izolací. Zahlédnu taky další bílý kabel vedoucí k bílému adaptéru zapojenému do zásuvky.

„A kde je ten kufřík teď?“

„V laborce,“ odpoví Miller. „Bezpečně uložený.“

Zvednu se a upřu na Millera pohled. Váhavě mi ho opětuje.

„Určitě jste udělal všechno správně?“

„Určitě,“ přikývne a ještě výrazněji zčervená.

„Ptám se, protože jsem tady právě z tohohle důvodu. Kvůli výsledku toho testu.“ Zadívám se na Danu, která nehybně stojí u lampy a měří si mě pohledem. „Kdo je Caplan?“

„Oběť,“ odpoví kriminalistka. „Roger Caplan. Čtyřicet let, běloch. Prodejce suvenýrů z Bostonu.“

„Sběratelských předmětů,“ opravím jí cestou k šatní skříni.

„Co prosím?“

„Sběratelských předmětů. Tak se jim na Comic Conu říká. Nejsou to suvenýry. Suvenýry se kupují na Times Square a mají na sobě logo ‚I  srdíčko NY‘. Prodejci na Comic Conech prodávají sběratelské předměty spojené s konkrétním fandomem nebo žánrem.“

„A to víte jak?“ zeptá se Dana a založí ruce v bok.

„To ví každý, ne? I Miller,“ ukážu na technika a otevřu dveře skříně.

Dana se na Millera zamračí a ten jenom pokrčí rameny a přikývne. Jakmile jsem vkročil do dveří, poznal jsem v Millerovi fanouška sci-fi. A on zase hned poznal moje jméno, takže je to nadšenec do techniky. Čistokrevný geek.

„Vážně?“ povytáhne Dana obočí.

„Mrkněte na ciferník jeho hodinek. Symbol Povstalecké aliance z  Hvězdných válek.“ Otočím se na Millera. „Jste u pětisté první?“

„Možná.“ S pohledem stále zabodnutým do země si celý nesvůj zakryje ciferník hodinek foťákem v druhé ruce.

„Pětistá první? Takovou jednotku neznám,“ prohodí Decker.

„Ještě aby jo,“ opáčím. „Pěti stá první jsou cosplayeři.“

„Jakých koz?“ diví se Decker.

„Už jste prověřili ten laptop?“ ptám se Dany a Deckera ignoruju.

„Žádný jsme nezajistili,“ odpoví mi.

„Bezva, takže do něj ještě nikdo nelezl.“

„Na místě činu žádný nebyl, ani tady na stole, když jsme přišli,“ pokračuje kriminalistka, jako by moje slova nevnímala. Nenechá se jen tak rozhodit. Pozoruhodné.

„V tom případě je ještě tady,“ řeknu a poklepu na kovový trezor v horní polici skříně. Vydá tlumený zvonivý zvuk. Jako většina hotelových sejfů není z moc silného kovu.

„Jak to víte?“ přimhouří Dana oči na úzké štěrbiny. Má setsakra pronikavý pohled, úplně pod jeho tíhou ucuknu.

„Pod postelí je totiž bílý napájecí kabel zapojený do zdi. Apple, USB-C, 60 W. Takže jde o MacBook. A soudě podle kabelu typu lightning zapojeného do lampy měl Caplan taky iPhone.“

Miller se sehne pod postel. „Má pravdu,“ hlásí. „Zřejmě spadl z nočního stolku. Prve jsem si ho nevšiml.“

„Tak kde asi může být ten laptop?“ zeptám se a rozhodím rukama. „Z pokoje odešel Caplan bez kufříku, který by ho chránil před radioaktivním obsahem. A pokud si nevzal ten, určitě si s sebou nebral ani svůj laptop.“

Když Miller znova vykoukne zpod postele, připomíná ve svém bílém mundúru surikatu. Dana na mě pořád mhouří oči, už se ale aspoň nemračí. Decker se zubí. Dělám přesně to, co chce, což je trochu otrava, právě kvůli tomu mě sem ale Burke poslal, takže to musím překousnout. Prozatím.

„Pokud je tady, tak kde?“ navážu. „Předpokládám, že šuplíky stolu i komody Miller kontroloval. Televizní stolek to nebude, protože na jedné straně je minilednička a na druhé kávovar, takže už tam není místo.“

„Takže zbývá ten sejf,“ skočí mi do řeči Decker. „Už jste ho otevřeli?“

Dana se podívá na Millera.

„Nedokážu to,“ pokrčí technik rameny. „Žádal jsem, ať sem přijde hotelová ostraha, ale zatím nikdo nedorazil, tak mezitím prohledávám zbytek pokoje.“

Mávnu na něj. „Jen v tom pokračujte, tohle zařídím já.“

V kapse saka mám dva mobily. Zabezpečený služební android a iPhone. K oficiální komunikaci používám služební telefon. Na všechno ostatní mám iPhone. Samozřejmě to není obyčejný iPhone, nýbrž můj iPhone.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlomený génius.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.