Přeložila Monika Hřebačková

BREATH OF SCANDAL

Sandra Brown

Copyright © 1991 by Sandra Brown

All rights reserved

Translation © 2002 by Monika Hřebačková

ISBN 978-80-249-4439-5

ÚVOD

New York City, 1990

Vracela se do Palmetta.

Jade Sperryová stála u okna své kanceláře a přes žaluzie pozorovala čilý ruch na ulici před Lincolnovým centrem dvacet pater pod sebou. Studený vítr vymetal rohy a popoháněl městské autobusy, které chrlily do znečištěného velkoměstského ovzduší oblaka výfukových zplodin. Mezi nimi se proplétaly žluté taxíky, připomínající podrážděné brouky nervózně se přesunující z jednoho ucpaného pruhu do druhého. Chodci se neodvažovali nepřetržitý proud vozidel přerušovat a spěchali po chodnících s aktovkami pevně přitisknutými k tělu.

Když se Jade přistěhovala do New Yorku, nemohla si dlouho zvyknout na neustálý pohyb, který všude vládl. Křižovatky ji děsily k smrti. Nedovedla si představit horší situaci, než když stála na kraji chodníku rušné manhattanské avenue a přemýšlela, co ji smete jako první – jestli šílený taxikář, městský autobus, supící těsně kolem ní, nebo dav lidí, který se na ni mačkal zezadu, podrážděný venkovankou, jež se pohybovala pomalu a váhavě a stejně pomalu a váhavě mluvila.

Jade však neztratila hlavu a poradila si jako vždycky. Nezačala chodit a hovořit rychle jako rodilí Newyorčané, ale nenechala se jimi ani odradit – prostě zůstala jiná. Neuměla spěchat. Vyrůstala v prostředí, kde v horkém létě nejpracovitější bytost představovala vážka, klouzající se po zaplavené bažině.

Nicméně v době, kdy začala žít v New Yorku, už byla zvyklá tvrdě pracovat a leccos si odpustit. A tak se přizpůsobila a díky své jihokarolínské umíněnosti a hrdosti, která pro ni byla typická podobně jako pomalá mluva, přežila.

Bohatě se jí to vyplatilo. Po stovkách hodin pečlivého plánování, přemýšlení a úmorné dřiny na ni konečně čekala odměna.

Nikdo netušil, kolik let a kolik slz ji stálo úsilí, aby se mohla znovu vrátit domů do rodného města.

Vracela se do Palmetta.

Stále tam žili ti, kteří u ní měli dluh, a ona dohlédne na to, aby ho do poslední kapky splatili. To, o čem léta snila, se přiblížilo na dosah ruky. Konečně přišla její chvíle.

Jade upřeně sledovala ulici pod sebou, ale většinu pouličního dění nevnímala. Představovala si vysokou trávu, která rostla na bažinatém pobřeží. Cítila vůni slané mořské vody a opojných magnolií. V ústech měla chuť jižanské kuchyně. Místo mrakodrapů viděla vysoké borovice; široké avenue se proměnily v líně tekoucí kanály. Jade si vybavila těžký tetelící se vzduch, v němž se nikde nepohnulo ani stéblo, a zelené plavuně visící z větví starých letitých dubů.

Vracela se do Palmetta.

Až tam přijede, rozpoutá peklo.

KAPITOLA 1

Palmetto, Jižní Karolína, 1976

„To si vymejšlíš!“

„Přísahám.“

„Kecáš, Patchette.“

„Co myslíš ty, Lamare? Kecám, nebo ne? Dokáže ti dobrá kurva nasadit gumu pusou a vůbec se tě při tom nedotknout?“

Lamar Griffith střídavě vrhal tázavé pohledy na Hutche Jollyho a Neala Patchetta, své nejlepší přátele. „Já fakt nevím, Neale. Dokáže?“

„Že tady s váma ztrácím čas,“ posmíval se jim Neal. „Nikdy jste s žádnou kurvou nebyli.“

„A ty snad jo?“ rozchechtal se Hutch.

„Jasně, mockrát.“

Tři studenti palmettské střední školy okupovali box v místním mléčném baru Dairy Barn. Hutch a Lamar seděli vedle sebe na umělohmotné lavici. Neal se rozvaloval za růžovým umakartovým stolem naproti nim.

„Nevěřím ti ani slovo,“ prohlásil Hutch.

„Vzal mě k ní fotřík.“

Lamar se nad tou představou ušklíbl. „Nepřipadal sis trapně?“

„Jasně že ne.“

Hutch se opovržlivě podíval na Lamara. „Kecá, vole.“ Otočil se k Nealovi s otázkou: „A kde je teda ten bordel?“

Neal zkontroloval svůj vzhled v okně na konci boxu. Zhlížel na něho pohledný obličej s tmavě blonďatou ofinou, frajersky hozenou do čela a končící těsně nad uhrančivýma zelenýma očima. Přes ramena Nealovi viselo lehce obnošené hnědobílé sako školní uniformy.

„Netvrdil jsem, že mě vzal do bordelu. Říkal jsem, že mě vzal za kurvou.“

Hutch Jolly postrádal Nealovu fyzickou přitažlivost. Byl to podsaditý kluk s širokými svalnatými rameny a světle zrzavými vlasy. Uši mu trčely z hlavy jako plácačky. Naklonil se přes stůl a olízl si masité rty. Spiklenecky ztišil hlas: „Chceš tvrdit, že přímo tady ve městě bydlí nějaká kurva? Kdo je to? Jak se jmenuje? Kde bydlí?“ Neal věnoval kamarádům lenivý úsměv. „Vy si fakt myslíte, že vám prozradím takový tajemství? Abyste k ní mohli běžet a bouchat jí na vrata? Ještě byste se ztrapnili a já bych se musel stydět, že vás znám.“

Mávl na servírku a objednal pro všechny další rundu třešňových kokakol. Jakmile bublinkové pití přistálo na stole, Neal nenápadně vytáhl z náprsní kapsy školního saka stříbrnou placatici, kolu si hojně vylepšil bourbonem a poslal láhev dál. Hutch si také posloužil.

Lamar odmítl. „Díky, nechci. Už mám dost.“

„Srabe,“ sykl Hutch a dloubl spolužáka loktem do břicha.

Neal schoval placatici zpátky do saka. „Fotřík tvrdí, že jsou dvě věci, kterejch chlap nikdy nemá dost. Pití a ženskejch.“

„Amen.“ Hutch vždycky souhlasil se vším, co Neal řekl.

„Ty máš snad jinej názor, Lamare?“ neodpustil si Neal rýpnutí. Tmavovlasý mladík pokrčil rameny. „Jo.“

Neal se nespokojeně zamračil a opřel se. „Jsi moc střízlivej, Lamare. Jestli s náma nebudeš držet krok, budeme se muset obejít bez tebe.“

Lamarovi se v očích objevil strach. „Jak to myslíš, když s váma nebudu držet krok?“

„Myslím tím, když budeš trhat partu, když s náma nebudeš šukat a chlastat.“

„On má tyhle ošklivý věci od maminky zakázaný.“ Hutch si zženštile podepřel bradu velkýma zarudlýma rukama a divoce zamrkal. Mluvil fistulí a směšně se pitvořil. Lamar vzal jeho poznámku vážně.

„V pátek jsem se poblil úplně stejně jako vy!“ bránil se. „Melouny jsem šlohnul přesně tak, jak jsi mi řekl, Neale. A kdo šel koupit barvu na graffiti, když jsme chtěli nastříkat zeď na poště?“

Hutch s Nealem se jeho obhajování smáli. Neal natáhl ruku přes stůl a poplácal Lamara po tváři. „To bylo fakt dobrý, Lamare. Fakt dobrý.“ Pak se neovládl a znovu se rozchechtal.

Hutchova statná ramena se otřásala smíchem. „Vyblil jsi toho víc než my dva dohromady, Lamare. Co tvojí včerejší kocovině říkala maminka?“

„Nevěděla, že je mi blbě. Zůstal jsem v posteli.“

Nudili se. Nedělní podvečery byly vždycky nuda. Holky, které se uměly odvázat, se vzpamatovávaly ze sobotních mejdanů a nechtěly, aby je někdo otravoval, a slušňačky pravidelně chodily do kostela. Sportovní akce se v neděli zásadně nekonaly. Na chytání krabů nebo na rybaření neměli náladu.

A tak Neal, hlavní vůdce a iniciátor všech nápadů, vyzvedl kamarády svým sporťákem, společně křižovali ulice Palmetta a hledali nějaké povyražení. Když několikrát projeli hlavní třídu, otráveně konstatovali, že v Palmettu se naprosto nic neděje.

„Nechcete zajet do Walmartu a porozhlídnout se tam?“ navrhl Lamar.

Hutch s Nealem jednohlasně odpověděli: „Ne.“

„Mám nápad,“ vykřikl Neal v záchvatu náhlé inspirace. „Zajedeme do černošskýho kostela. Tam je vždycky sranda.“

„Um – umm,“ zamumlal Hutch a zavrtěl zrzavou hlavou. „Táta mě varoval, že ze mě stáhne kůži, jestli mě tam ještě někdy načapá. Posledně to málem přerostlo v rasovou demonstraci.“ Hutchův otec Fritz Jolly působil jako okresní šerif. Ve svém synovi často vyvolával špatné svědomí.

Další nápad byl zajet do mlíčňáku a doufat, že na zábavu narazí tam. Dokud si objednávali a chovali se slušně, vedení podniku nemělo důvod je vyhazovat. Samozřejmě že jakmile by zjistili, že Neal schovává v kapse saka láhev whisky, nastal by rachot.

Před odchodem z domova Nealovi jeho otec, Ivan Patchett, zakázal, aby si s sebou vzal pivo. „A proč jako?“ zajímalo Neala.

„Protože mi včera ráno volal Fritz. Byl pěkně nasranej. Hutch prej přišel v pátek večer domů zlitej pod vobraz a pivem jsi ho zásoboval ty. Fritz nadával, že není možný, aby šerifův syn jezdil po městě vopilej a dělal výtržnosti. Dora Jollyová taky zuřila. Slíbil jsem mu, že to vyřeším.“

„No a?“

„No a tak to řeším,“ zahřímal Ivan. „Dneska večer necháš všechno pivo doma.“

„Beze všeho.“ Neal vyšel ven a bouchl za sebou dveřmi. Jakmile se ocitl v autě, ušklíbl se a poplácal náprsní kapsu saka, kde měl schovanou stříbrnou placatici otcova oblíbeného bourbonu. Ivan ji určitě postrádat nebude.

Historky s fotříkem pomalu přestávaly na kluky působit. Hutch do sebe ládoval druhý hamburger. Z jeho způsobů se Nealovi zvedal žaludek. Cpal se, jako by už nikdy v životě neměl dostat najíst. Ukusoval si obrovská sousta, hlasitě mlaskal, žvýkal a živě při tom konverzoval.

Lamar se odjakživa choval jako otrava a posera. Pořád se strachoval, aby Neal něco neprovedl, protože trpěl neustálým pocitem viny. Jenomže Neal kolem sebe potřeboval mít někoho, z koho si mohl utahovat a kdo by mu sloužil jako terč posměchu. Lamar působil zakřiknutě a nenápadně a jediným důvodem, proč ho Neal trpěl ve své společnosti, bylo, že ho měl místo boxovacího pytle. Dneska se Lamar zdál nedůtklivý a nervózní jako snad ještě nikdy. Jakmile na něj někdo promluvil, hned podrážděně vyskočil.

Podle Neala byl věčně vyděšený proto, že žil s mámou. Ta baba by dokázala vynervovat každého.

Myrajana Griffithová si o sobě myslela, že je hrozně nóbl, protože pocházela z rodiny Cowanových. Kdysi Cowanovi patřili k největším pěstitelům bavlny od Savannah až k Charlestonu. Ale to bylo tak dávno, že si na to nikdo z dnešní mladé generace nepamatoval. Cowanovým se časem přestalo dařit a jejich rod postupně vymíral. Staré rodinné sídlo na bývalé plantáži na pobřeží stále ještě stálo, ale protože hypotéku, která na něm vázla, nikdo léta neplatil, banka dům vyvlastnila a určila k demolici.

Přesto Myrajana na svém rodném jménu silně lpěla. Pracovala v Patchettově továrně na zpracování sójových bobů jako téměř všichni obyvatelé z okresu. V práci se stýkala s černochy a s lidmi, o které by v lepších dobách ani pohledem nezavadila. Manžela utrápila k smrti. Ivan Patchett nad rakví Lamarova otce prohlásil, že po letech se ten chudák konečně zase jednou usmívá.

Panebože, vůbec se nedivím, že je Lamar pořád tak nervní, pomyslel si Neal, když musí žít s takovou megerou.

Nealovi nevadilo, že jeho máma umřela, když byl ještě mimino. Dokud byl malý a strpěl výprask, aniž by rány vracel, vychovávaly ho chůvy, většinou barevné ženy z Palmetta a okolí. Jeho matka, Rebeka Flory Patchettová, byla unylá blondýna, kterou nebavil sex. Alespoň tak ji popisoval otec, když Neal začal projevovat zájem o matčinu povahu.

„Rebeka byla docela pěkná ženská, ale v posteli jako bys šoustal s kusem ledu. Nicméně to, co jsem od ní chtěl, mi dala.“ Po téhle větě Ivan vždycky lehce poplácal Neala po tváři a dodal.

„Syna.“

Zodpovídat se ze všeho jenom jednomu rodiči nebyla podle Neala žádná výhra, ale Ivanovi naštěstí nechyběla shovívavost a z Nealových prohřešků nedělal velkou vědu. Platil Nealovy pokuty za překročení rychlosti i škodu za věci, které Neal zničil nebo ukradl.

„Vy zřejmě nevíte, kdo je můj táta!“ rozčiloval se Neal na prodavače v železářství, jenž ho nedávno chytil, jak krade.

Šerif Fritz Jolly vyřešil situaci tak, že zavolal Ivanovi, aby přijel a záležitost urovnal. Ivan zaplatil lovecký nůž, který jeho syn ukradl, a Neal vyšel z obchodu se samolibým úsměvem, jenž málem dohnal prodavače k šílenství. O několik dní později někdo propíchal chudáku prodavači všechny čtyři pneumatiky u auta.

Neal by podobnou legrací nepohrdl ani dneska.

„Kostel nepřipadá v úvahu.“ Lamarova poznámka vytrhla Neala z přemítání.

Do mléčného baru se nahrnula skupinka mladých lidí. Kluky Neal okamžitě ohodnotil jako pobožné kretény, kteří nestojí za pozornost, zato každé dívce věnoval rozžhavený pohled. Na dívčí ego působil jako balzám na duši a holky měly v noci hned hezčí sny.

Navíc, nikdy neškodilo připravit si půdu do budoucna. Až bude Neal některý večer toužit po společnosti, třeba se mu právě jedna z těchhle holek hodí. Zavolá jí a ona si vzpomene na roztoužený pohled, kterým ji oblažil v mléčném baru. Jednou se chlubil, že by během pěti minut dokázal sbalit všechny sopranistky ve sboru v kostele. A rozhodně se nechvástal jen tak naprázdno.

„Ahoj, Neale. Ahoj, Lamare. Ahoj, Hutchi.“

U jejich boxu se zastavila Donna Monroeová. Neal zcela výjimečně přejel její postavu pohledem odshora až dolů. „Čau, Donno. Jaký to bylo dneska v kostele? Dostaneš se do nebe?“

„Já jo, zato ty se budeš smažit v pekle, Neale Patchette.“

Zasmál se. „To máš pravdu. Už se nemůžu dočkat, až tam budu. Ahoj, Floren.“

S Donninou kamarádkou se seznámil před pár týdny, na svatého Valentýna na diskotéce v klubu. Úlovky ten večer za moc nestály, proto s ní Neal trochu flirtoval, ačkoliv jindy by si jí nejspíš ani nevšiml. Vytrvale s ní tančil, dokud nezměkla – doslova. Když se s ní dostal ven a vklouzl jí rukou pod šaty a mezi nohy, okamžitě měl úplně mokré prsty. Zrovna když to začínalo být zajímavé, objevil se Florenin táta a sháněl se po dcerušce.

Neal sklopil oči a svůdně se zeptal: „Tak z jakejch špatností ses dneska zpovídala, Floren? Netrápí tě v poslední době hříšný myšlenky?“

Dívka se začervenala až ke kořínkům vlasů, něco nesrozumitelného zamumlala a odspěchala za partou, s kterou přišla z kostela.

Donna váhala. Byla to přidrzlá dívka s tmavýma pichlavýma očima a trochu obhroublým smyslem pro humor. Bohužel moc krásy nepobrala. Měla rovné, nepříliš husté vlasy, které nosila uprostřed učesané na pěšinku, ani ne tak proto, že by se jí to líbilo, ale proto, že s nimi nic jiného nesvedla. Široký nos s velkými nosními dírkami se jí téměř dotýkal horního rtu. S předkusem a neklidnýma korálkovýma očima připomínala přátelskou krysu. Líbil se jí Hutch, ale jako obvykle si jí nevšímal.

Pozoroval parkoviště za oknem. „Podívej, kdo je tady,“ řekl a kývl hlavou směrem ven. „Náš vzorný pan předseda.“

Sledovali, jak Gary Parker parkuje. Na předním sedadle vedle něj seděla Jade Sperryová.

„A má s sebou svoji oblíbenou vzornou studentku,“ dodal Lamar. Neal vrhl na Lamara zlostný pohled. Napadlo ho, jestli se mu Lamar neposmívá. Nejspíš ne. S tím, že se mu Jade Sperryová líbí, se kamarádům nesvěřil.

„Fuj, taková šunka, to snad ani není auto,“ prohodil Hutch neadresně.

Lamar konstatoval: „Zdá se, že to Jade nevadí.“

„No jasně že jí to nevadí, ty blbečku,“ zpražila ho hned Donna.

„Je zamilovaná. Je jí jedno, že je Gary chudej jako kostelní myš. Jdu se s nima pozdravit. Uvidíme se později.“

Neal se zamračeně díval z okna a pozoroval Garyho s Jade. Gary musel říct něco vtipného, protože Jade se rozesmála, opřela se Garymu o rameno a třela si spánek o jeho bradu.

„Páni, ta ho žere,“ zabručel Hutch. „Co se jí na tom trapným farmáři líbí?“

„Pálí mu to,“ řekl Lamar.

„Anebo umí dobře šukat,“ zavtipkoval Hutch.

Lamar se zasmál. Neal zachoval kamenný výraz a mlčel. Aniž by hnul brvou, sledoval upřeným pohledem, jak Gary lehce políbil Jade na rty, otevřel dveře auta a vystoupil. Byla to taková cudná, nesmělá pusa. Neala napadlo, jestli už se Jade někdy líbala s někým, kdo to umí – s někým jako on.

Jade jednoznačně patřila k nejhezčím dívkám na palmettské střední škole. A na nejhezčí dívku, stejně jako na nejhezčí šaty a nejlepší auto, měl nárok jedině Neal Patchett. Jeho fotřík byl nejbohatší a nejvlivnější muž v kraji. Dostatečný důvod, aby Neal dostal všechno, na co si ukázal. Slečnu Sperryovou o tom však očividně nikdo neinformoval.

Neala nezajímalo Garyho IQ. Nechápal, proč Jade dává přednost obyčejnému chudému farmáři před ním. Nejenže ho zcela jasně ignorovala, ale Neal měl dokonce dojem, že se jí hnusí. Z nevysvětlitelné příčiny ho považovala za plebs. Samozřejmě k němu byla vždycky zdvořilá, Jade se chovala slušně ke všem – ale pod tou slupkou zdvořilosti Neal cítil pohrdání, což ho pěkně žralo.

Možná netušila, oč přichází. Možná ji nenapadlo, že by uspěla is vyššími nároky. Nejvyšší čas, aby konečně prohlédla.

„Jdeme,“ zavelel nečekaně Neal a vysoukal se z boxu. Vysázel na stůl částku, která bohatě pokryla útratu za pití i za Hutchovy hamburgery, a loudal se ke dveřím.

Venku zamířil k okénku, kde se kupovalo jídlo s sebou. Ani nemusel Hutche a Lamara vybízet, aby ho následovali. Věděl, že automaticky půjdou za ním. Vždycky se mu drželi v patách.

Donna otevřela dveře Garyho auta a vklouzla na sedadlo vedle Jade. „Nevěděla jsem, že jedeš sem, mohli jsme tě z kostela svézt.“

„Jako pátý kolo u vozu? Ne, díky.“

Donna se na Jade nezlobila. Obě dívky byly nerozlučné kamarádky už od mateřské školky. Každému, kdo se na ně podíval, muselo být jasné, že Jade Donnu nápadně zastiňuje, ale Donna na svoji pohlednější přítelkyni nikdy nežárlila.

„Co jsi říkala dnešnímu kázání?“ zeptala se Donna. „Nefuněl ti Bůh za krk pokaždý, když kazatel vyslovil slovo smilstvo?“

Jade bylo zvolené téma nepříjemné, ale s klidem odpověděla:

„Já se nemám za co stydět.“

„Ale stejně,“ nedala se odbýt Donna.

Jade si zklamaně povzdechla: „Já věděla, že jsem ti neměla říkat, že jsme o tom s Garym mluvili.“

„Prosím tě,“ zvolala Donna. „Vždyť spolu chodíte tři roky.

Všichni si myslí, že jste spolu spali nejmíň tisíckrát.“

Jade si skousla spodní ret. „Včetně mojí mámy. Než mě dneska Gary vyzvedl, pohádaly jsme se.“

„No a co?“ Donna si půjčila z Jadeiny kabelky rtěnku a nalíčila si rty. „S mámou se přece hádáš pořád. Nezlob se, že ti to říkám, Jade, ale tvoje máma to trochu přehání.“

„Ona nechápe, že Garyho miluju.“

„Ale chápe. V tom je ten problém. Jenomže nechce, abys ho milovala. Myslí si, že bys mohla mít někoho lepšího.“

„O nikom lepším tady nevím.“

„Ty víš, jak to myslím,“ řekla Donna a nepřestávala se prohrabávat v Jadeině kabelce. „Chtěla by, abys chodila s někým bohatým a důležitým – s někým, jako je Neal.“

Jade se zhnuseně otřásla. „Ani náhodou.“

„Myslíš, že se na tý diskotéce v klubu vyspal s Floren? Nebo Floren kecá? Někdy si děsně vymejšlí.“

„Myslím, že vyspat se s Nealem Patchettem není nic, s čím by se měl člověk chlubit.“

„To jsi teda výjimka.“

„Díkybohu.“

„Neal je hezkej,“ konstatovala Donna.

„Leze mi na nervy. Podívej se na něj. Myslí si, že je hvězda.“

Dívky pozorovaly, jak Neal s kamarády obstoupil Garyho, který čekal ve frontě, aby si mohl objednat. Neal poplácával Garyho po rameni. Gary mu nejspíš řekl, aby se zklidnil, a Neal zaujal boxerský postoj.

„Je hnusnej,“ prohlásila Jade znechuceně.

„Jo. Škoda že Hutch chodí všude pořád jen s ním.“

Nebylo žádné tajemství, že Donna je až po uši zamilovaná do Hutche Jollyho. Nosila srdce na dlani. Jade si v duchu myslela, že se Hutch chová jako balík, ale protože se nechtěla dotknout Donniných citů, nikdy svůj názor nevyslovila nahlas.

Zrovna tak Jade Donně nikdy neřekla, že jí Hutch neustále volá a zve ji na rande. Odmítala jeho nabídky, protože chodila s Garym. Ale i kdyby neměla stálého přítele, s Hutchem by kvůli Donně na schůzku nikdy nešla.

„Ty Hutche nemáš ráda, viď, Jade?“ vyzvídala Donna.

„Ale ne, Hutch je v pohodě.“ Upřímně řečeno, Hutch Jade znervózňoval. Měli společné hodiny trigonometrie a Jade ho často přistihla, jak ji při vyučování pozoruje. Vždycky se pod pihami začervenal a nasadil nafoukaný výraz, aby skryl rozpaky.

„Co je na něm špatnýho?“ bránila ho Donna.

„Nic. Vážně nic. Až na ty kluky, s kterejma se kamarádí.“

„Myslíš, že mě pozve na školní ples, Jade? Jestli ne, tak se zblázním.“

„Nezblázníš,“ ujistila ji Jade otráveně. Když se Donně nedostalo větší útěchy, zatvářila se tak zničeně, že se nad ní Jade slitovala a změnila tón. „Promiň, Donno. Asi tě pozve. Pevně věřím, že tě pozve.“

Maturitní ples, který se měl konat v květnu, byl pro Jade bezvýznamnou a dětinskou záležitostí. Ona i Gary by se bez něho klidně obešli. Jade o téhle školní akci moc nepřemýšlela; nejspíš proto, že na ni nepotřebovala shánět partnera. Na rozdíl od Donny ji netrápil strach, že se před ostatními znemožní, když nebude mít na večer doprovod.

„Nenapadá mě nikdo, koho by Hutch mohl chtít pozvat, tebe jo?“ starala se Donna.

„Ne.“ Jade se podívala na hodinky. „To je doba. Do deseti musím být doma, jinak máma spustí kravál.“

„A to vám musí zbejt chvilka do parku, co?“ Donna se podívala na kamarádku a zašeptala: „Hele, když jste s Garym sami, není ti někdy na umření z toho, jak ho chceš?“

„Jo,“ připustila Jade a nepatrně se zachvěla. „Hlavně proto, že vždycky musíme přestat.“

„Nemusíte.“

Jade nakrčila tenké hladké obočí a zamračila se. „Když se s Garym máme rádi a myslíme to spolu vážně, proč je to něco špatnýho, Donno?“

„To jsem já nikdy neřekla, že je to něco špatnýho.“

„Ale kněz v kostele to říká. A Bible taky. A moje máma.

Všichni.“

„Všichni tvrdí, že smilstvo –“

„Nemohla bys používat nějaký jiný slovo, tohle zní hrozně.“

„Jak tomu teda chceš říkat?“

„Milování.“

Donna pokrčila rameny. „Vždyť je to stejný. Ale o to teď nejde. Všichni tvrdí, že milovat se mimo manželství je hřích, jenomže myslíš, že tomu někdo věří?“ Donna zavrtěla tmavovlasou hlavou.

„Podle mě ne. Myslím, že kromě nás dvou všichni hřeší o sto šest a náramně si při tom užívají. Kdybych mohla, dělala bych to taky.“

„Fakt bys to dělala?“ Jade se potřebovala ujistit, že má kamarádčinu podporu.

„To si piš. Kdyby o to Hutch stál, tak jo.“

Jade se předním okénkem podívala na Garyho a ucítila příjemné, vzrušující napětí, mísící se s obavami. „Možná to není hřích. Možná bychom s Garym měli přestat poslouchat kněze a řídit se radši instinktem. Panebože, já nevím, co mám dělat,“ zaúpěla.

„Pořád to s Garym rozebíráme a nakonec jsme z toho vždycky ještě otrávenější, než kdybychom o tom vůbec nemluvili.“

„To je mi vás teda děsně líto,“ zamumlala Donna. „Hele, já jdu dovnitř. Čau.“

„Počkej, Donno,“ chytila ji Jade za rukáv. „Co blázníš tak najednou?“

„Já neblázním.“

„Mně se zdá, že jo.“

„Víš, Jade, já bych chtěla mít tvoje problémy. Taky bych chtěla mít od přírody hustý vlnitý černý vlasy a dokonalou pleť. Chtěla bych mít velký modrý oči a kilometr dlouhý řasy. Chtěla bych mít kluka, kterej by stál o moje tělo, ale zároveň by si mě vážil. A taky bych chtěla mít počítačovou paměť a stipendium na vysoký.“

„Ještě ho nemám,“ namítla Jade ve snaze zlehčit Donniny dvojsečné poklony.

„Ale dostaneš ho. Je to jen otázka času. Tobě vždycky všechno vyjde, Jade. Proto mi přijde směšný, když si stěžuješ. Na co ty si, prosím tě, můžeš stěžovat?

Jsi dokonalá, aniž by ses o to nějak zvlášť snažila. Jsi chytrá. Všichni tě mají rádi. Na konci roku nejspíš dostaneš za úkol pronést závěrečnou řeč. A když nepověří tebe, tak kluka, kterej zbožňuje půdu, po který chodíš, a vzduch, kterej dejcháš. Jestli chceš píchat, tak píchej. Jestli ne, tak to nedělej. Ale hlavně o tom přestaň mluvit, jo?“

Po svém výlevu Donna potichu zaklela. Potom o něco smířlivějším hlasem dodala: „Měla bys mi platit za to, že jsem pořád tvoje nejlepší kamarádka, Jade. Někdy to s tebou vůbec není jednoduchý.“

Popadla svoji kabelku, vystoupila na chodník a přirazila za sebou dveře.

„Nazdárek, Gary.“ Nealův hlas zněl podezřele přátelsky. Lamar s Hutchem zněli jako jeho ozvěna.

„Ahoj, kluci.“ Gary se bezelstně usmál. „Co je?“

„Celkem nic,“ odpověděl Neal. „Už víš, jestli jsi dostal stipendium?“

„Zatím ne. Zatím ho nemám ani já, ani Jade. Ale vyrozumění by mi mělo přijít každým dnem.“

„Chceš ty poháry posypat ořechy, Gary?“ zeptala se servírka u okénka.

„Určitě.“

„Určitě,“ opakoval líně Neal. Podíval se směrem k autu, kde seděla Jade. „Jade takový věci miluje. Hlavně když jsou dost velký.“

Hutch vyprskl smíchy. Lamar se zahihňal.

Garyho úsměv naopak zmizel. „Nech toho, Neale,“ poznamenal naštvaně. Ohlédl se k autu.

Neal nevinně zvedl ruce nad hlavu. „To byl jenom fór. Copak nerozumíš srandě?“ Bratrsky poplácal Garyho po rameni.

Gary popuzeně ucukl. „Pokud jde o Jade, tak ne.“

„Tady to máš, Gary,“ ozvala se servírka a podávala Garymu objednané občerstvení. „Jeden karamelový pohár a jeden čokoládový. To je dolar a padesát centů.“

„Děkuju.“ Gary zaplatil, vzal si dva ubrousky a do každé ruky uchopil jeden pohár. Obrátil se zády k okénku, ale Neal mu zatarasil cestu, obklopen Hutchem a Lamarem.

„Kterej je pro Jade?“

Garymu Nealova zdánlivě neškodná otázka nedošla. Pokrčil rameny a řekl: „Karamelovej.“

Oba poháry byly navrchu ozdobené červenou třešní. Neal uchopil třešeň za stopku a sundal ji z kopce šlehačky. Vložil si ji do pusy a s dramatickým gestem stopku odtrhl. Chvilku převaloval třešeň v ústech a potom si ji dal mezi přední zuby, aby byla vidět. Upřeně se díval na Jade, poživačně skousl a lascivně ovoce žvýkal. Nakonec polkl.

Samolibě se usmál na Garyho: „Vyřiď svý přítelkyni, že ta třešinka byla skvělá.“

„To ti přijde draho, ty hajzle. Tady máš přídavek. Žer.“ Gary vrazil Nealovi pohár do obličeje.

Neala jeho reakce zaskočila, zavrávoral a začal se dusit, tvář zapatlanou od lepkavé sladké zmrzliny. Gary pohotově využil toho, že je ve výhodě. Zahákl nohu Nealovi za kotník, prudce trhl a podrazil mu nohy. Neal se složil zády na chodník.

Gary se tyčil nad ním. „Příště drž hubu a nech Jade na pokoji.“ Hodil druhý pohár Nealovi do klína a odkráčel k autu.

Neal se vyškrábal na nohy a chrlil ze sebe výhrůžky. „Za to tě zabiju, Parkere. Tohle si ke mně beztrestně nikdo dovolovat nebude.“ Pak si uvědomil, že se ostatní baví na jeho účet, a ovládl se. „Kristepane!“ vykřikl na své přihlížející kamarády, kteří ochromeni překvapením sledovali Nealův výstup. „To tu budete stát a čučet na mě až do smrti? Dělejte, pomozte mi.“

Hutch a Lamar přiskočili a podávali Nealovi kapesníky a papírové ubrousky. Neal si otíral obličej a vztekle šilhal za Garyho vzdalujícím se autem. Ten farmář si možná myslí, že ho dostal, ale však on ještě uvidí.

KAPITOLA 2

„Měl jsem ho zmlátit.“

„Skvěle jsi ho utřel, Gary,“ smála se Jade, když si vybavila Nealův konsternovaný výraz a nos zapatlaný polevou.

„Proč jsem mu to nenandal, jak si zasloužil?“

„Protože nejsi neandertálec jako on. Přece by ses nesnížil ke rvačce. Navíc jsi byl v menšině. Musel bys přeprat taky Hutche a Lamara.“

„Myslíš, že se jich bojím?“

Dokazování si mužnosti ve rvačce připadalo Jade jako zbytečné plýtvání energií, ale snažila se nesnižovat Garymu sebevědomí. „Přestaň se rozčilovat. Neal za to nestojí.“ Po chvilce ticha se zeptala: „Co vlastně řekl, že tě tak naštval?“

„Něco, co je pro něho typický,“ odpověděl Gary pohrdavě. „Zase měl ty svý nevinný narážky. Je prase. Urážel tě.“ Gary bouchl pěstí do dlaně druhé ruky. „Je to pěknej hajzl. Mě nezajímá, že je bohatej, pro mě je prostě jen obyčejnej hajzl.“

„Když to víš, tak proč si kvůli němu kazíme rande? Musím bejt brzo doma.“

Gary měl světle hnědé vlasy a oříškové oči. Většinou byl milý a přátelský, rozčiloval se málokdy. Po Jadeině mírné výtce se uklidnil a na tváři se mu rozhostil obvyklý přívětivý úsměv. Pohladil Jade prstem po tváři.

„Máš pravdu. Přesně o to mu šlo, zkazit nám večer. Jenomže já prostě nesnesu, aby z tý svý hnusný huby vypustil tvoje jméno.“

Jade Garymu prohrábla vlasy. „Miluju tě, Gary Parkere.“

„Já tebe taky.“

Gary Jade prudce políbil a přitiskl ji k sobě, jak nejvíc mu to přední sedadla auta dovolovala. Zaparkoval na odlehlém místě na kraji přílivového mokřadu.

Venku vládl chladný vlhký únorový večer. V autě bylo teplo, dokonce čím dál tepleji. Zatáhli okénka. Oba hlasitě oddechovali a těla měli rozpálená přesně tou touhou, kterou kněz v kostele zavrhoval. Gary zabořil prsty do Jadeiných hustých inkoustově černých vlasů. Druhou rukou jí vklouzl pod svetr. „Jade?“ Roztouženě k němu zvedla oči. „Ty víš, že tě miluju, viď?“

Vzala ho za ruku a pak si ji položila na prsa. „Jo, vím, že mě miluješ.“

Začala s Garym chodit ve druhém ročníku. Předtím ji do tanečních a na školní večírky doprovázeli různí chlapci, ale nikdy u toho nechyběli rodiče. V pátek večer chodila s kluky do kina, nicméně Donna jí dělala garde, takže kromě občasného držení se za ruku a letmých polibků na rozloučenou Jade žádné sexuální zkušenosti s opačným pohlavím neměla a ani o ně neusilovala. Situace se změnila, teprve když se seznámila s Garym.

Na druhé schůzce ji naučil líbat jazykem. Některé spolužačky tvrdily, že se jim to líbí, jiné to naopak považovaly za nechutné. Po vlastní zkušenosti Jade dospěla k názoru, že do té druhé skupiny patří holky, které se ještě nikdy nelíbaly. Cítit v ústech Garyho neklidný jazyk pro ni byl příjemně vzrušující pocit.

Několik měsíců je vášnivé líbání plně uspokojovalo. Další důvěrnosti přicházely postupně s tím, jak rostla jejich vzájemná fyzická přitažlivost. Jade toužila, aby ji Gary pohladil po prsou dávno před tím, než se k tomu odvážil. Nejprve se dotýkali přes oblečení, pak se Gary osmělil vklouznout jí pod šaty a laskat nahou kůži. Teď jemně svíral její ňadra v dlaních a opatrně je třel. Náležitě se na vzájemné něžnosti soustředili, aby si je mohli plně vychutnat. Dlouze se líbali. Jade vsunula ruce pod Garyho sako, rozepnula mu košili a hladila ho po hladkých svalech na prsou. Gary jí obratným pohybem, který se naučil praxí, rozepnul na zádech podprsenku. Dotkl se dívčích bradavek. Ostře vystupovaly pod dotyky jeho prstů.

Jade blaženě vydechla. Když ji Gary začal laskat jazykem, tiše zašeptala. „Gary, já se s tebou chci milovat.“

„Já vím. Já vím.“

Měla těsné punčocháče, ale Garymu se podařilo zdolat pružnou látku a pohladit zarostlý trojúhelník, smáčknutý spodním prádlem. Tak daleko se odvážil teprve nedávno. Pro Jade to stále bylo nové, zvláštní a opojné poznání, cítit Garyho prsty na nejintimnějších místech svého těla.

Skousla si spodní ret a slastně zavzdychala. Gary přejížděl jazykem její zašpičatělá ňadra. Jade měla pocit, že se rozpláče radostí; toužila se s Garym podělit o svoje tělo. Dnes večer mu vrátí rozkoš, kterou jí tak nesobecky poskytoval. Milovala jeho vysokou atletickou postavu a chtěla ji poznat ještě důvěrněji. Nemotorně nahmatala Garyho stehna a položila mu dlaň na poklopec.

Gary prudce zvedl hlavu a zadržel dech. Jeho ruka v Jadeiných punčocháčích znehybněla.

„Jade?“ Jade zrozpačitěla, ale nechala ruku na místě, místo aby ji stáhla.

„Hmm?“

„Nemusíš to dělat. Chci říct, nechci, aby sis myslela, že to od tebe čekám.“

„Já vím. Ale já chci.“ Tlak její dlaně zesílil.

Opakovaně šeptal její jméno a zápasil přitom s přezkou pásku, s knoflíkem, se zipem a nakonec jí zavedl ruku do rozepnutých kalhot. Jade cítila pod prádlem horké, tvrdé přirození. Gary jí kolem něho obtočil prsty. Jade překvapilo, jak je najednou obrovské. Samozřejmě že měla určitou představu, ale cítit pod rukou vyboulené kalhoty bylo přece jenom něco jiného než držet obnažený naběhlý penis v dlani.

Zatímco ji Gary dál líbal, zkoumala nesměle jeho erekci. Bez dechu jezdila ohnutou dlaní nahoru a dolů. Gary jí šeptal do ucha její jméno a pomaloučku jí vklouzl prstem do rozkroku.

Jeho pohyb zapůsobil jako elektrický výboj. Jade podobný pocit ještě nikdy nezažila. Nadzvedla boky a snažila se mu vyjít vstříc. Gary znovu pohnul prstem. Jade se zachvěla a měla pocit, jako by jí v těle zapálil vánoční prskavky.

„Gary?“ To byl úžasný objev. Chtěla mu o svých pocitech říct, podělit se s ním o ně. „Gary?“ Pevně sevřela jeho penis.

Gary něco tiše zabručel, odtáhl se od ní a posadil se. Odstrčil jí ruku ze svého klína. „Přestaň. Jinak to nevydržím.“

„To nevadí,“ zašeptala.

„Vadí.“ Gary zkřížil ruce na volantu a opřel si o ně čelo. „Jade, tohle je k zbláznění. Strašně to s tebou chci dělat.“

Slibné vnitřní jiskření, které Jade pociťovala před chvílí, pohaslo. Posmutněla. Okusila překvapivé vzrušení, které jí málem vyrazilo dech; cítila téměř posvátnou hrůzu, ale zároveň toužila poznat, k čemu to vede dál. Byl tohle orgasmus?

Ještě větší starost si dělala o Garyho, který se tvářil mnohem smutněji než ona. Přisunula se k němu a pohladila ho po vlasech.

„Nevím, co je horší,“ zašeptal ochraptěle, „jestli se tě vůbec nedotýkat nebo se tě dotýkat tak, že mě z toho bolí celé tělo.“

„Myslím, že kdyby ses mě nedotýkal vůbec, bylo by to mnohem horší. Alespoň pro mě.“

„Pro mě by to taky bylo peklo. Ale takhle už pokračovat nemůžeme.“

„Tak to spolu budeme dělat.“

Gary zvedl hlavu a podíval se na ni. Chvilku na ni zkoumavě hleděl, potom sklopil oči a zavrtěl lítostivě hlavou. „To nejde, Jade. Ty jsi to nejlepší, co mám. Nechci to zkazit.“

„Proč by se milováním mělo něco zkazit?“

„Co když přijdeš do jinýho stavu?“

„Nepřijdu. Když si budeme dávat pozor.“

„Stát se to může stejně. Pak bychom se z týhle díry nikdy nedostali,“ bojovně vystrčil bradu dopředu. „Já bych musel pěstovat sójový boby pro Ivana Patchetta a ty bys makala v tý jeho hnusný fabrice. Všichni by říkali, že jsem dopadl stejně jako můj táta, a měli by pravdu.“

Rodina Otise Parkera se neustále rozrůstala, proto po městě kolovaly vtipy, že Garyho otec neví, kdy ho vyndat. To byla jedna z mnoha věcí, které si chtěl Gary ve svém životě zařídit jinak.

Přivinul si Jade pevně na prsa a bradu si opřel o temeno její hlavy. „Nesmíme promarnit šanci, jestli chceme žít líp.“

„Milování přece neznamená, že si musíme zkazit budoucnost.“

„Bojím se pokoušet osud. Ty si nedovedeš představit, jak je mi s tebou dobře, Jade. Jinak si připadám hrozně sám. Zní to praštěně, že jo? Jak si můžu připadat sám, když mám šest sourozenců, který neustále lítají po baráku? Ale je to tak.

Někdy si říkám, jestli nejsem nějakej adoptovanej sirotek, že naši snad ani nemůžou bejt moji rodiče. Táta se smířil s tím, že vlastní pole, který jsou pravidelně pod vodou, takže mu většina úrody shnije, a že to, co zbyde, bude až do smrti prodávat ve feudalistický díře, jako je Palmetto. Vadí mu, že je chudej a nevzdělanej, ale není schopnej s tím nic udělat. Od Ivana Patchetta vezme cokoliv, a ještě mu za to poděkuje.

Já jsem sice chudej, ale ne blbej. Já se od Patchetta zastrašovat nedám. Nechci dopadnout jako táta a pokorně přijímat věci tak, jak jsou, protože takhle to prostě na světě chodí. Chci něco dokázat.

Já vím, že na to mám, Jade. Dokážu to, když mě podržíš.“ Vzal Jade za ruku, políbil ji na dlaň a nechal si ji u úst. „Jenomže se strašně bojím, abych tě nezklamal.“

„Ty mě nikdy nemůžeš zklamat.“

„Jednoho dne se třeba rozhodneš, že ti prostě nestojí za to pořád bojovat. Budeš chtít kluka, kterej to má v životě lehčí, kterej nemusí nic dokazovat. Třeba takovej Neal.“

Jade stáhla ruku a rozhořčeně zamrkala. „Něco podobnýho přede mnou už nikdy neříkej. Teď mluvíš jako moje máma. Přitom víš, jak mě vytáčí, když mi plánuje život beze mě.“

„Co když má pravdu, Jade? Holka jako ty si možná zaslouží někoho, kdo má prachy a společenský postavení, někoho, kdo by jí položil svět k nohám. Alespoň to bych ti chtěl dát já. Co když ztratíš trpělivost dřív, než se mi to podaří?“

„Poslouchej, Gary Parkere. Já na společenský postavení kašlu. Netoužím žít v přepychu. Mám vlastní ambice, který nesouvisí s tím, jestli tě miluju nebo ne. Musím získat stipendium, abych mohla jít studovat. To je první krok. Já se za svoji rodinu stydím podobně jako ty. Jestli toužím po tom, aby mi nějakej svět ležel u nohou, tak jedině svět, kterej si sama vytvořím.“ Ztišila hlas a objala Garyho kolem krku. „Svět, kterej si vytvoříme spolu.“

„Ty jsi fakt skvělá, víš to?“ Gary zavřel oči a vroucně zašeptal:

„Já jsem děsně rád, že se mnou chodíš.“

Řadové domky, v nichž Jade bydlela s matkou, byly postaveny krátce po druhé světové válce jako příbytky pro vojenskou posádku, která měla základnu podél plavebních kanálů. Za třicet let ale bílé domy postupně zchátraly. Pastelová okna a dveře už nevypadaly upraveně a vesele, ale ošuntěle a lacině.

Dům Sperryových na rozdíl od zbytku ulice vypadal upraveně. Měl jenom dvě ložnice a jednu koupelnu. Obývací pokoj byl podlouhlý s úzkými okny, na kterých visely hustě nařasené záclony. Byla to v domě jediná místnost, kde podlahu pokrýval koberec. Vcelku obyčejný nábytek se dokonale leskl, protože Velta Sperryová nesnášela špínu v jakékoliv podobě. Proto v bytě nepěstovala žádné zelené rostliny, vadila jí i hlína v květináčích. Jediným zpestřením v obývacím pokoji Sperryových byla barevná televize, kterou Velta koupila na úvěr u Searse.

Když Jade přišla domů, Velta seděla v křesle a dívala se na televizi. Kritickým okem pohlédla na dceru a hledala důkaz nemravného chování. Nic závadného nenašla. Jade byla natolik chytrá, že všechny stopy pečlivě zamaskovala.

Místo pozdravu matka prohlásila: „Jdeš jen tak tak.“

„Ale stihla jsem to. Je přesně deset.“

„Kostel skončil před několika hodinama.“

„Šli jsme potom do mlíčňáku. Všichni.“

„Určitě jel jako blázen, aby tě stihl dopravit domů včas.“

Velta neměla Jadeina přítele ráda, a pokud nemusela, nikdy mu neřekla jménem.

„Nejel jako blázen. Gary jezdí opatrně. Vždyť to víš, mami.“

„Nediskutuj se mnou,“ zvýšila Velta hlas.

„Tak přestaň Garyho napadat.“

Velta měla na Garyho vztek, protože Jade s ním podle jejího názoru trávila zbytečně moc času. V podstatě jí ale vadil Garyho původ. Byl synem farmáře, který se živil obděláváním sójových polí. Navíc měli Parkerovi spoustu dětí a zdaleka s nimi ještě neskončili, každých deset měsíců se jim narodilo nové mimino.

Otis Parker byl po uši zadlužený. Velta to věděla, protože pracovala jako písařka a archivářka v úvěrovém oddělení. K lidem, kteří neměli peníze, Velta přílišnou úctu nechovala.

Vůbec by se nedivila, kdyby ten Parkerovic kluk přivedl Jade do jiného stavu. Doufala, že je Jade natolik chytrá, aby tomu uměla zabránit. Ale bohužel zdědila po otci sklon k romantismu.

Velta sklouzla pohledem k fotografii na kraji stolu. Z obrázku se na ni dívaly modré usměvavé oči Ronalda Sperryho – tolik podobné Jadeiným. Na kudrnaté čupřině vlasů mu našikmo seděla vojenská čapka. Na krku mu visela čestná medaile. Další vojenská uznání za statečnost a odvahu v korejské válce měl na uniformě.

Veltě bylo šestnáct, když se temperamentní válečný hrdina vrátil domů. Ospalé jižanské městečko nikdy předtím nemělo čest uvítat tak významného hrdinu. Všichni obyvatelé ho přišli uvítat k vlaku na nádraží. Město pro slavného rodáka, který měl dorazit přímo z Washingtonu, D.C., kde se zúčastnil slavnostní recepce a navíc si potřásl rukou s prezidentem, dokonce nachystalo červený koberec.

Velta se s Ronaldem Sperrym seznámila na městském plese. Už ten večer, kdy spolu tančili, doprovázeni zpěvem Patti Pageové a Franka Sinatry, si předsevzala, že se za něho provdá.

Dva roky ho bezostyšně uháněla a nepolevila, dokud ji nepožádal o ruku. Do týdne se konala svatba. Velta chtěla mít jistotu, že si to její ženich nerozmyslí.

Bohužel, v Palmettu nevládli severokorejští komunisté a Ronald ani po několika letech, která uplynula od jeho vítězoslavného návratu domů, nevěděl, jak se bude po zbytek života živit. Neměl velkou ctižádost. Přestože byl velice pohledný, netoužil zužitkovat svoji medaili jako Audie Murphy. Netoužil stát se mediální hvězdou.

Jako sirotek bez halíře se dal naverbovat do armády, aby měl kde spát a co jíst. Ztělesňoval ideálního vojáka, protože mu vyhovovalo, když mu říkali, co a kdy má dělat. Důstojnický rozkaz zněl střílet a zabíjet šikmooké rákosníky a on, protože byl vynikající střelec, plnil úkol na jedničku. Ten den, kdy zneškodnil dvacet dva Korejců, ho vůbec nenapadlo, že za svůj čin získá vysoké státní ocenění.

Jeho okolí si ho oblíbilo. Byl hezký a měl charisma, které obyčejné lidi přitahovalo. Rona Sperryho viděl každý rád. Nicméně chození do hospody s kamarády a vyprávění veselých historek při biliáru moc nevynášelo. Ron se potácel od jednoho neperspektivního zaměstnání k druhému.

Pokaždé když změnil místo, Veltina naděje vzrostla. Konečně nastane chvíle, kdy se vyhrabou z nejhoršího a vyšvihnou se mezi boháče. Díky válečnému ocenění si Rona všichni vážili, ale společenské postavení a bohatství, po kterých Velta toužila, mu medaile nezajistila. Jižanská smetánka mezi sebe nepřijala nikoho, kdo neměl významné předky a hory peněz, na tom nic nezměnilo ani vyznamenání za hrdinství.

Velta se narodila jako čtvrtá z devíti dětí. Její otec byl zemědělský pachtýř, který jednoho dne nečekaně zemřel na poli a zanechal svoji ženu a nezaopatřené děti bez prostředků. Rodina se musela spoléhat na dobročinnost druhých, ať už šlo o jídlo, nebo o střechu nad hlavou.

Víc než chudobou nebo hladem trpěla Velta pocitem ponížení. Když Ronova sláva začala pohasínat, Velta tušila, že se jim lidi za zády smějí. Vyčítala manželovi, že promarnili jedinou šanci, jak si dopomoct k penězům a zařadit se do lepší společnosti. Vyhrožovala mu, prosila ho, ale Ronovi zkrátka chyběla energie, aby se začal řádně živit prací. Vrátit se do armády mu Velta zakázala. To by znamenalo potupu, tím bys přiznal porážku, tvrdila mu. Jejich soužití nikam nevedlo. Velta se rozhodla, že Rona opustí, ale zjistila, že po šesti letech bezdětného manželství čeká Jade. Upnula se k naději, že dítě Rona přinutí dělat něco užitečného, oživí úspěch, kterého dosáhl jako voják. Nicméně po Jadeině narození to byla ona, kdo šel pracovat do továrny Ivana Patchetta. Posledních deset let Ronova života proběhlo ve znamení nekonečných nástupů do nových zaměstnání a zklamaných odchodů, planých snů, z kterých nikdy nic nevzešlo, a marných slibů, jež beznadějně mizely v narůstajícím množství kořalky.

Jednoho dne, když byla Jade ve škole a Velta v práci, si Ron čistil pušku a přišel při tom o život. Šerif Jolly Ronovu smrt milosrdně označil za nešťastnou náhodu. Velta a Jade dostaly od místního Spolku válečných veteránů peníze, aby mohly vypravit Ronu Sperrymu slavnostní pohřeb a pochovat ho jako hrdinu na Arlingtonském národním hřbitově.

Když se Velta podívala na Ronovu fotografii, necítila ani špetku smutku. Ron byl sice hezký, vášnivý a hodný, ale co z toho měla?

Jade na rozdíl od matky otec chyběl. Velta nesnášela, když na něho Jade vzpomínala, stejně jako za Ronova života žárlila na jejich láskyplný vztah, plný vzájemného obdivu.

Ron často choval dceru na klíně a říkal jí: „Ty se v životě neztratíš, panenko. Kukuč máš po mně a kuráž zase po mamince. Hlavně se nesmíš bát a všechno bude dobrý.“

Ne, Jade si musí zajistit lepší život. Pokud do toho bude moct Velta jen trochu mluvit, Jade se přinejmenším líp provdá.

„Před chvílí volal Neal Patchett.“ Velta se poprvé od dceřina příchodu domů usmála. „Ten kluk má kouzlo.“

„Je slizkej.“

Prudkost Jadeiny reakce Veltu zarazila. „Jak to mluvíš, to od tebe není hezký.“

„Neal je hnusnej.“

„Hnusnej? Proč, polovina holek ze školy by dala bůhvíco za to, aby jim zavolal.“

„Ať jim klidně zavolá.“

„Myslím, že ještě není tak pozdě. Můžeš mu zatelefonovat zpátky.“

Jade zavrtěla hlavou. „Musím se učit. Zítra máme umět novou kapitolu z dějepisu.“

„Jade,“ ozvala se Velta kategorickým hlasem, když dcera zamířila do svého pokoje. „Když ti někdo zavolá, je slušný se mu ozvat, obzvlášť když je to někdo jako Neal.“

„Mami, já s Nealem nechci mluvit.“

„S tím Parkerovic klukem visíš na drátě celý hodiny.“ Jade sevřela rty a teprve po chvilce opakovala. „Musím se učit, mami. Dobrou noc.“

Velta vypnula televizi a následovala Jade do její ložnice. Téměř jí šlapala na paty, aby jí dcera nepřibouchla dveře před nosem.

„Moc se učíš. To není normální.“

Jade si sundala sukni a svetr a pečlivě je pověsila do úzkého šatníku. „Jestli chci dostat stipendium, musím mít dobrý známky.“

„Stipendium,“ zasyčela Velta. „Na nic jinýho nemyslíš.“

„Protože bez něj se na vejšku nedostanu.“

„Podle mě je to pro takovou pěknou holku jako ty stejně jen zbytečná ztráta času.“

Jade se obrátila od šatní skříně a podívala se na matku. „Mami, nechci se s tebou zase hádat. Hodlám vystudovat vysokou školu, ať s tím souhlasíš, nebo ne.“

„Tady nejde o můj souhlas. Já si prostě myslím, že vysoká není pro holku důležitá.“

„Pokud chci dělat kariéru, tak je.“

„Vyplejtváš spoustu peněz a energie a pak se nakonec stejně vdáš.“

„Dneska může ženská zvládnout obojí.“

Velta popošla k Jade a prstem jí zvedla bradu, až Jade musela zaklonit hlavu. Na krku se jí začervenal flek a odhalil důkaz, který matka hledala. „Jestli hned na začátku přijdeš do jinýho stavu s tím Parkerovic klukem, ani nebudeš mít příležitost najít si někoho slušnýho.“

„Gary mě nepřivede do jinýho stavu. A je to ten nejslušnější člověk, kterýho znám. Já si vezmu Garyho, mami.“

„Jade, kluci odnepaměti přesvědčujou holky, aby s nima dělaly zakázaný věci. Nakukají jim, že je milujou! Jestli dáš tomuhle, žádnej slušnej kluk už tě nebude chtít.“

Jade se posadila na okraj postele, smutně se dívala na matku a vrtěla hlavou. „Já jsem nikomu nic nedala, mami. A jestli k tomu dojde, bude to s Garym a bude to proto, že se máme rádi.“

Velta odfrkla. „Jsi ještě moc mladá na to, abys věděla, co je to láska.“

Jadeiny oči ztmavly zlostí. „Kdybych byla zamilovaná do Neala Patchetta, tak bys mluvila jinak. Pořád mě nutíš, abych ho balila. V jeho případě by ti nevadilo, kdybych se s ním vyspala.“

„Byla bys v tomhle městě někdo, kdyby si tě vzal.“

„Já jsem někdo!“

Velta si dala ruce v bok. „Ty jsi stejná jako tvůj táta – máš hlavu v oblacích, jsi idealistka.“

„Na tom není nic špatnýho, když si člověk stanoví cíl.“

„Cíl?“ odfrkla Velta pohrdavě. „To jsi zvolila to pravý slovo, když mluvíme o tvým otci. Ten nikdy v životě žádnej cíl neměl. Za celou dobu, co jsme byli svoji, neudělal jedinou užitečnou věc.“

„Měl mě rád,“ namítla Jade. „To podle tebe není užitečný?“ Velta se obrátila a vzpřímeně došla ke dveřím. Než vyšla z pokoje, prohodila: „Když jsem byla v tvým věku, vzala jsem si největšího hrdinu ve městě. Pro tebe je dneska hrdinou Gary. Hezkej, s atletickou postavou, předseda třídy, co víc si holka může přát.“ Velta se ušklíbla. „Vezmi si příklad z toho, jak jsem dopadla já, Jade. Hrdinství je pomíjivý. Vybledne jako lacinej závěs. Jediný, co se v životě počítá, jsou peníze. Bez ohledu na to, kolik ocenění ten Parkerovic chlapec dostane, pořád to bude syn Otise

Parkera. Chtěla bych pro tebe něco lepšího.“

„Ne, mami,“ nesouhlasila Jade jemně. „Ty to nechceš kvůli mně. Ty chceš něco lepšího kvůli sobě.“

Velta za sebou mlčky zabouchla dveře.

Jade seděla na barové stoličce a uždibovala sušenku. Podpatky bot měla zaháknuté o kruhovou chromovou opěrku na nohy. Na klíně jí ležela otevřená učebnice chemie.

Každý den po škole a v sobotu dopoledne pracovala v obchodě se smíšeným zbožím bratrů Jonesových. Ve všední dny začínala ve čtyři odpoledne a končila zpravidla kolem šesté, kdy ji Velta vyzvedávala po cestě z továrny.

Neměla dlouhou pracovní dobu, ale Petovi, nejmladšímu a poslednímu ze tří bratrů Jonesových, který žil, její brigáda umožňovala navštěvovat manželku v léčebně pro dlouhodobě nemocné, a Jade se hodil každý dolar.

Podobných obchodů se smíšeným zbožím už moc nebylo. Na dřevěné navoskované podlaze se leskla vrstva citronového oleje, kterým se prkna stírala už několik desítek let. V zimě se kolem bachratých kamen scházeli důchodci, žvýkali tabák, hráli domino a diskutovali o událostech ve světě.

Na háčcích zašroubovaných ve stropě visely zuby dolů vidle. Zákazník si mohl vybrat výbavu pro koně i pro novorozence. Prodávaly se tady karty, kostky i bible. Díky rozmanité škále zboží i kupujících tu byla zajímavá práce.

Jade se snažila soustředit na text, který četla, ale myšlenky jí utíkaly k osobním problémům, především k neshodám s matkou. Velta odmítala brát vážně Jadein vztah ke Garymu i dceřinu touhu chtít od života víc než jen manžela, domov a děti.

Samozřejmě že rodina byla důležitá a Jade se jí nezříkala. Ale měla vyšší cíle. Většina holek ze třídy se smířila s tím, že než se vdají, budou pracovat v továrně Ivana Patchetta a potom začnou rodit a vychovávat děti, které v budoucnu zaměstná Neal. Gary sdílel stejný názor s Jade – oba chtěli uniknout nudnému, ubíjejícímu maloměstskému stereotypu.

Ať úmyslně, či náhodou, Ron Sperry vypěstoval v dceři odvahu, které se jemu samotnému nedostávalo. Podporoval v Jade touhu zařídit si život lépe než rodiče. S tím Velta souhlasila. Nicméně vidina lepšího života se od matčiny představy zásadně lišila. Zvolila si jiný cíl i prostředky, pomocí nichž svého cíle chtěla dosáhnout. Jade se obávala, že se její a matčiny názory různí natolik, že se nikdy nedomluví, obzvlášť pokud šlo o Garyho.

Gary byl další důvod Jadeiných starostí. Zatím ani jeden z nich nedostal vyrozumění o udělení stipendia, o něž žádali. To, plus neustálé potlačování sexuální touhy a nepříjemnosti, které jim po střetnutí před mléčným barem působil ve škole Neal, mělo za následek, že se k sobě chovali podrážděně a netrpělivě.

Potřebovali rozptýlit. Kdyby bylo o víkendu hezky, mohli by si udělat piknik na pláži nebo si zajet na výlet. Uvolnili by se a všechno by klapalo jako dřív.

Jade se stále ještě probírala vlastními myšlenkami, když nade dveřmi zacinkal zvonek a dovnitř se vevalila Donna. Prsa se jí dmula, jak byla zadýchaná, sotva popadala dech.

Jade vyskočila a učebnice chemie s hlasitým žuchnutím spadla na podlahu. „Co se proboha děje?“

Donna si ovívala obličej rukama a snažila se zhluboka nadechnout. „Letím rovnou ze školy. Pan Patterson mě požádal, jestli bych se mohla po vyučování chvilku zdržet a pomoct mu s vyplňováním nějakejch dotazníků.“

„No a?“

„Máš ho. Máš stipendium.“

Jade se rozbušilo srdce. Nebyla si jistá, jestli se nepřeslechla, proto po Donně opakovala: „Mám ho? Mám stipendium?“

Donna rychle kývala hlavou. „Do Jižní Karolíny.“

„Jak to víš? Jsi si jistá?“

„Všimla jsem si, že na Pattersonově stole leží dopis. Obálka

vypadala děsně úředně, se zlatými ornamenty a tak. Bylo na ní napsaný tvoje jméno, a tak jsem ji jakoby náhodou shodila na zem, když jsem se natahovala pro desky, který jsem měla –“

„Donno!“

„No dobře, prostě jsem si ten dopis přečetla. Děkan nebo kdo blahopřál našemu řediteli k tomu, že na palmettské škole studují dva tak vynikající žáci.“

Jade vykulila oči. „Dva?“

Donna si dala ruce v bok a zavýskla: „Gary ho dostal taky.“ Obě dívky začaly radostně juchat. Tleskaly rukama, hopsaly, tančily, až na pultě nadskakovaly sklenice s bonbony.

„Panebože. Já tomu ani nemůžu uvěřit! Kolik? Stálo tam, kolik to dělá?“

„Bylo tam napsáno stipendium v plné výši. To snad znamená, že máš placený všechno, ne?“

„Nevím. Doufám. Mám radost, ať je to, kolik chce,“ vydechla Jade nadšeně. „Musím to říct Garymu. Byl ještě ve škole? Neviděla jsi ho venku?“ Atletické družstvo každý den po škole trénovalo na hřišti.

„Ne. Omluvila jsem se panu Pattersonovi, že mi není dobře, běžela jsem na hřiště pro Garyho, aby šel se mnou a mohli jsme ti to říct společně, ale nebyl tam.“

„Třeba se zrovna převlíkal.“

Donna zavrtěla hlavou. „Ptala jsem se. Marvie Hibbs mi řekl, že ho viděl odcházet.“

Jade mrkla na kyvadlové hodiny na stěně. Kolem nich visely několikeré kukačkové hodiny, všechny nařízené tak, aby odbíjely v půl šesté. „Pan Jones se občas vrací ještě před šestou. Určitě mi dovolí vypadnout o pár minut dřív.“

„Proč?“

„Abych to mohla jet oznámit Garymu.“

„Proč mu jednoduše nezavoláš?“

„Chci mu to říct osobně. Zavezeš mě k němu domů? Donno, prosím, prosím!“

„Třeba už to ví,“ uvažovala nahlas Donna. „Vsadím se, že děkan poslal dopisy i vám. Určitě na tebe čeká doma ve schránce.“

„Asi jo. Ale Parkerovi bydlí stranou. Občas dostávají dopisy se zpožděním. Navíc se s Garym potřebuju vidět. Dneska. Hned teď. Prosím tě, Donno.“

„No tak jo. Ale co tvoje máma? Co až se tady pro tebe staví?“

„Pan Jones jí vyřídí, že už jsem odešla.“

„Naštve se, jestli se dozví, že jsi to řekla Garymu dřív než jí.“

„No tak bude naštvaná. Gary to musí vědět jako první.“ Starý pan Jones nevěděl, co si má myslet, když o několik minut později vešel do krámu a Jade se mu vrhla s rozpřaženýma rukama kolem krku. Objímala ho a líbala na vrásčitou tvář.

„Pane Jonesi, dneska se stalo něco strašně důležitýho. Já vím, že je ještě brzy, ale nemohla bych výjimečně odejít dřív? Příště to nahradím. Prosím.“ Jade ze sebe pálila slova jako kulomet.

„No tak běž. Mám dojem, že dneska by s tebou už stejně nic nebylo.“

„Děkuju! Děkuju!“

Ještě jednou ho políbila na tvář a běžela si dozadu pro učení, kabát a kabelku. Byla rozčilením celá rozpálená, tak si kabát přehodila jen tak přes rameno, sebrala z podlahy chemii a spěchala ven. Donna si mezitím prohlížela novou kolekci perleťových očních stínů. Jade ji nedočkavě tlačila ze dveří.

„Na shledanou zítra, pane Jonesi. Kdyby se pro mě stavovala máma, řekněte jí, prosím vás, že jsem jela s Donnou a budu doma asi tak za hodinu. A taky jí vyřiďte, že pro ni mám dobrou zprávu.“

„Vyřídím.“

„Mockrát děkuju. Nashle!“

„Dávejte na sebe pozor, děvčata, slyšíte?“

Vyběhly na chodník, pletly se jedna druhé pod nohy a mířily k Donnině autu. Jade hodila svoje věci dozadu a skočila na sedadlo vedle řidiče, zatímco Donna vklouzla za volant.

Úspěšně zdolaly několik křižovatek a za pár minut ujížděly po dvouproudé silnici směrem z města. Obloha se zatáhla a padla mlha, ale nechaly okénka stažená a pustily si na plné pecky rádio. Čím víc se vzdalovaly od centra, tím byla okolní krajina ošklivější. Míjely polorozbořené domy, které téměř nepřipomínaly lidská obydlí. Střechy a verandy propadlé, v oknech místo skel papír, okenice utrhané a děravé. Na předních dvorcích se povalovala stará ojetá auta, nefunkční farmářské nářadí a mezi tím se popelila hejna vyhublých slepic. Ráz krajiny se cestou k pobřeží, vzdálenému několik málo kilometrů, neměnil. Pak se objevil Atlantský oceán, posetý tečkami ostrůvků.

Uzavřené komunity, které na nich žily, jako by ani nepatřily do dvacátého století. Podobná bída se hned tak někde neviděla. Na mnohých ostrovech nebyla dokonce ani kanalizace. Mezi pobřežím a ostrovy se táhly přílivové bažiny plné komárů. Hmyz přenášející infekční nemoci značně znepříjemňoval jižanům na pobřeží život. Na ostrovech se pro změnu běžně vyskytovaly choroby, způsobené podvýživou a špatnými hygienickými podmínkami, které západní země už dávno vymýtily.

Jade připadaly hospodářské podmínky v této části Států otřesné. Nebylo divu, že Gary občas propadal sklíčenosti ze společensko-ekonomických rozdílů, které tu existovaly. Podle běžných měřítek většiny lidí byli Parkerovi chudí, ale ve srovnání s mnohými ostrovany si žili jako králové.

Průmyslová odvětví, která prosperovala v Piedmontu v severozápadní části Jižní Karolíny, tady dole na jihu živořila. Podél pobřeží nejvíce kvetl turistický ruch a jeho hlavní představitelé se rozvoji průmyslu bránili, protože s sebou přinášel znečištění krajiny, jež by mohlo odrazovat bohaté hosty. Farmáři jako Otis Parker se snažili na chudé půdě uživit a despotové jako Ivan Patchett tyli z toho, že je vysávali.

Mělo by to být naopak. Možná že Jade a Gary budou prvními vlaštovkami, první novou jižanskou generací, průkopníci –

„Do prdele!“

Nadávání vytrhlo Jade ze snění. „Co se stalo?“

„Došel nám benzin.“

„Cože?“ Jade se nevěřícně podívala na ručičku ukazatele.

„Jsi snad hluchá? Došel nám benzin.“

Donna zajela s autem na okraj silnice a zastavila. Jade se na kamarádku nedůvěřivě podívala. „Jak ti může dojít benzin?“

„V tom rozčilení jsem zapomněla natankovat, než jsme vyjely z města.“

„Co budeme dělat?“

„Asi budeme muset počkat, až nás někdo sveze.“

„No to je teda výborný!“ Jade sebou praštila o sedadlo a sevřela si dvěma prsty nos.

Po chvilce ticha se Donna začala kát: „Hele, udělala jsem chybu. Všichni lidi na světě – kromě tebe – mají právo dělat občas chyby. Mně je jasný, že se nemůžeš dočkat, až uvidíš Garyho, a chápu to. Promiň.“

Při jejích omluvných slovech se Jade zastyděla. Kdyby nebylo Donny, ani by nevěděla, že stipendium dostala.

„Ne, ty promiň mně.“ Dotkla se Donniny paže a čekala, dokud Donna neotočila hlavu a nepodívala se na ni. Jade se omluvně usmála. „Nechtěla jsem, aby to vyznělo tak kriticky.“

Donna se ušklíbla a vycenila na Jade křivé zuby. „To je v pořádku.“ Potom se rozesmála. „My ale máme pech!“ ulevila si. Vystrčila hlavu z otevřeného okénka a hystericky zakřičela:

„Pomoc! Pomoc! Dvě půvabné mladé dámy se ocitly ve svízelné situaci!“

„Neblbni a zastrč hlavu, budeš mít mokrý vlasy.“

Donna vypnula světla, aby nevybila baterii, a obě dívky se pohodlně usadily, odhodlané vyhlížet první kolemjedoucí auto. Slunce zašlo, ještě než vyjely z města. Na opuštěné venkovské silnici se začalo stmívat. Po čtvrthodině čekání Jade značně znervózněla.

„Hele, není moc velká zima, a teď dokonce přestalo poprchávat. Možná bychom se mohly vrátit do města pěšky.“

Donna se na Jade podívala, jako by zešílela. „Neblázni, je to několik kiláků.“

„Mohly bychom dojít alespoň k nejbližší telefonní budce.“ Donna se bázlivě ohlédla přes rameno. „Ty se chceš producírovat kolem těch negerskejch chatrčí? Uf. Já teda ani náhodou. Klidně by se nám mohlo stát, že nás už nikdy nikdo neuvidí.“

„To, že jsou černý, ještě neznamená, že jsou nebezpečný.

Je to stejný jako jet stopem. Nikdy nevíš, kdo ti zastaví.“

„Já neriskuju.“

Dohadovaly se, dokud Donna s výkřikem neukázala na silnici.

„Světla!“ Otevřela dveře, vystoupila z auta a postavila se doprostřed vozovky. Mávala rukama nad hlavou a volala: „Halóó! Hééj! Zastavtéé!“

Řidič sportovního auta schválně ještě víc zrychlil. Donna se pevně rozkročila uprostřed přerušované čáry. Auto smykem zastavilo několik centimetrů před ní.

„Neale Patchette,“ zaječela, „ty kreténe, vždyť jsi mě málem zabil.“

Neal sundal nohu z brzdy a nechal auto pomaličku dojet k Donně, kde se zastavilo o její hubené holeně. Donna několik kroků ucouvla a znovu zanadávala. V autě se prohýbali smíchy Hutch a Lamar.

Neal zahlédl otevřeným okénkem Donnina auta Jade. „Kde se tu, dámy, berete?“

„Jely jsme ke Garymu, ale došel nám benzin,“ vysvětlovala Donna. „Nemáš trochu navíc?“

Hutch ze sebe okamžitě vychrlil: „Ani náhodou.“

Donna ho probodla pohledem. „A mohli byste nás alespoň svézt do města a vysadit u benzinový pumpy? Zavolám odtamtud tátovi a on nás už odveze.“

Hutch otevřel dveře na straně spolujezdce a vysoukal své dlouhé tělo z nízkého sedadla. „Když hezky poprosíš,“ popichoval ji. Lamar, který seděl vzadu jako obvykle, se naklonil dopředu.

„Zadarmo nevozíme.“

„Vy jste teda tak milí,“ procedila Donna skrz zuby sarkasticky, „že se snad neovládnu.“

Jade se strachem pozorovala, jak Neal vystoupil, obešel Donnu a zamířil k odstavnému pruhu. Bez ohledu na bahno na krajnici přešel ke dveřím spolujezdce a otevřel je.

„Vystup.“

„Z tebe to táhne jako z pivovaru,“ poznamenala Jade a vylezla z auta.

„Po škole jsme si dali pár piv a pak jsme zaskočili na ryby.“

„Chytili jste něco?“

„Až doteďka ne.“

Jade se nelíbil Nealův tón, ale rozhodla se ho ignorovat. Opatrně Neala obešla tak, aby se ho ani jednou nedotkla, a namířila si to k ostatním. Od toho večera, kdy se potkali v Dairy Barn, ji Neal provokoval víc než obvykle, neustále jí volal domů a ve škole se jí na chodbě schválně pletl do cesty. Vyhýbala se mu, jak jen to šlo. Naskakovala jí z něho husí kůže, ale po tom nedělním incidentu před několika týdny se rozhodla, že už svoji nechuť nebude dál skrývat.

Neal Patchett dostal do vínku spoustu výhod, které považoval za samozřejmé, dokonce s nimi nehorázně plýtval. Jade připadalo nespravedlivé, že svědomití kluci, jako například Gary, museli o každou příležitost tvrdě bojovat. Neal byl líný a ve škole neustále vyrušoval, nicméně učitelé se mu neodvážili dát špatnou známku, natož ho potrestat. Neal to moc dobře věděl. Manželky, manželé nebo příbuzní učitelského sboru pracovali v továrně Ivana Patchetta.

Jade byla přesvědčená, že za Nealovo vyzývavé chování nemůže jen puberta. Neal totiž neprováděl obyčejné klukovské žertíky, jeho prohřešky obvykle hraničily s krutostí. Za vším, co Neal dělal nebo říkal, se skrývala vrozená nenávist, zlá povaha. Neal byl nebezpečnější, než si většina lidí myslela. Jadein odpor k němu pramenil z podvědomého strachu.

„Jak se tam všichni vmáčkneme?“ Donna si předním okénkem pochybovačně prohlížela vnitřek sportovního auta.

„Už jsem to vymyslel,“ prohlásil Neal. Posunul řidičovo sedadlo blíž k volantu. „Vlez si dozadu k Lamarovi,“ poručil Jade. Pod zadním šikmým okénkem nebyla sedadla, jen prázdný prostor. Jade zaváhala. „Možná by bylo lepší, kdybych počkala u Donnina auta.“

„To tady chceš čekat sama?“ vyděsila se Donna.

„Vždyť vám to nebude moc dlouho trvat,“ zadoufala Jade.

„Maximálně půl hodiny, víc určitě ne. Mně by nevadilo tu počkat, fakt ne.“

„Nasedni.“

„Neal má pravdu, Jade,“ přesvědčovala ji Donna. „Nemůžeš tady v tý tmě zůstat sama. Vlez si dozadu k Lamarovi. Já pojedu Hutchovi na klíně.“ Vypadalo to, že se jí taková představa zamlouvá.

Jade její nadšení nesdílela. Bála se. Nakonec dospěla k závěru, že se strachuje zbytečně. Neal sice jezdil jako šílenec, ale nejspíš bylo opravdu bezpečnější jet s ostatními než zůstat potmě večer sama na opuštěné silnici.

Přelezla přední sedadlo a vmáčkla se dozadu vedle Lamara, který se jí snažil udělat trošku místa. „Ahoj, Jade.“

„Ahoj,“ usmála se na něho. Lamar se neustále tvářil, jako by se omlouval, a pořád na někoho bral ohledy. V Jade vzbuzoval lítost. Nechápala, proč se s Nealem kamarádí.

Neal vklouzl za volant a zabouchl dveře. „Hutchi, nastup si.“ Hutch uposlechl rozkazu.

Donna přešla na stranu spolujezdce. Než stačila nasednout, Neal na Hutche zahučel: „Zabouchni.“

Hutch zabouchl dveře a nechápavě se na Neala podíval. „A co Donna?“

Neal nastartoval. „Tu necháme tady.“

Donna popadla za kliku, ale Neal se natáhl přes Hutche a pohotově zamáčkl dveřní pojistku.

„Pusťte mě dovnitř, vy kreténi!“ Donna zabušila na okénko. Hutch opatrně namítl: „Neale, asi bychom ji tady neměli –“

„Drž hubu!“

„Pusťte ji dovnitř!“ Jade vykoukla mezi předními sedadly, naklonila se Hutchovi přes klín a sápala se po klice.

„Otevři, Donno, dělej!“ Vysunula pojistku, ale než Donna stačila otevřít, Neal zařadil a auto vyrazilo dopředu. „Jestli nejede Donna, tak já taky ne!“ vykřikla Jade.

Přestala pomáhat Donně dostat se dovnitř a naopak se soustředila na to, jak co nejrychleji vypadnout z auta ven. Znovu se natáhla k zajištěným dveřím.

„Drž jí ruce, Hutchi.“ Přestože Neal právě prováděl nebezpečný obrat o sto osmdesát stupňů a vozovka klouzala, jako by ji někdo naolejoval, ani nezvýšil hlas. Jeho ledový klid Jade děsil.

„Ne!“ Začala se s Hutchem, který se ji pokoušel chytit, prát. Máchala kolem sebe rukama, tloukla Hutche, snažila se mu vykroutit a dostat se do pozice, z níž by dosáhla na kliku.

Zasáhla loktem Neala do ucha. „Panebože, to ji nemůžeš držet, Lamare? Já musím sakra řídit.“

Lamar popadl Jade kolem pasu. Jade zaječela a vykopla nohu směrem k zadnímu okénku. Rukou chňapla po spojce, ale Neal použil karatistický hmat a Jade najednou ztratila v prstech cit.

Světla auta na okamžik osvítila Donnu, která stála uprostřed silnice a překvapeně mrkala.

„Donno, pomoc!“

Hutch chytil Jade za zápěstí a pevně ji držel. Lamar ji svíral kolem pasu. Auto se řítilo do tmy.

„Pusťte mě ven!“

„Co budeme dělat, Neale?“ zajímal se Hutch.

„Trošku se pobavíme.“ Neal zařadil pětku.

„Tohle není žádná zábava, vy kreténi!“ ječela Jade. „Zavezte mě zpátky k Donně. Nemůžete ji tam přece takhle nechat. Bude se bát.“

„Je tam pěkná tma, Neale,“ ozval se nesměle Lamar.

„Chceš ven?“

„Ne, já jenom –“

„Tak drž hubu.“

Nealovi kumpáni poslušně ztichli. Jade se snažila uklidnit a potlačit strach. Tihle kluci přece nebyli cizí – znala je celý život. Lamar s Hutchem moc chytrosti nepobrali, ale v zásadě byli fajn. Nicméně Neal se uměl chovat pěkně surově.

„My se nevracíme do města, Neale,“ všiml si Hutch. „Kam ji vezeš?“

„Jela přece za Garym, ne?“

„To jedeme ke Garymu?“ nevěřícně se zeptal Lamar.

„Hutchi, pusť mě, prosím tě,“ požádala Jade Hutche naprosto klidně. „To bolí.“

„Promiň.“ Pustil ji. Stejně tak ji pustil i Lamar.

„Hodíme tě ke Garymu, Jade,“ řekl a zasmál se. „Může tě odvézt zpátky k Donninu autu. Benzin vám nejspíš půjčí z tátova traktoru.“

Jade se podívala na Lamara, ale neusmála se. Všichni mlčeli. Za normálních okolností by se pošťuchovali, vtipkovali by, probírali by zítřejší písemku z chemie. Napjaté ticho Jade znervózňovalo. Jestli byli neklidní i dva nejlepší Nealovi kamarádi, pak Jade měla důvod se bát.

„Budeme odbočovat,“ upozornil Hutch. Neal nezpomalil. „Asi padesát metrů před náma doprava, Neale.“

Auto profičelo kolem úzké cesty, která končila u farmy Parkerových.

„Co děláš?“ dožadovala se Jade vysvětlení. „Nech mě vystoupit. Dojdu to z křižovatky.“

„Neale, o co ti jde?“ zeptal se Hutch.

„Nejdřív se chci zastavit ještě jinde.“

Jade se strachy rozbušilo srdce. Před hodinou se radovala z toho, že dostala stipendium; teď měla dlaně ledové a zpocené zlou předtuchou.

Na další křižovatce Neal sjel na hrbolatou polní cestu. Mezi vyjetými kolejemi rostl vysoký plevel. Přední světla auta se houpala nahoru a dolů jako bójky na rozbouřeném moři.

„Vracíme se zpátky ke kanálu?“ zeptal se Lamar.

„Jo.“

„Proč?“

„Něco jsem si zapomněl,“ odpověděl Neal.

Hutch se nedůvěřivě podíval na kamaráda, ale mlčel. Jak se blížili k vodě, cesta začínala být blátivá a rozmáčená. Neal zastavil. Vypnul motor, ale světla nechal rozsvícená. „Všichni vystupte.“

Otevřel dveře a vylezl na rozbahněnou cestu. Hutch zaváhal, ale pak udělal totéž. Jade slyšela, jak se ptá: „Co tady budeme dělat, Neale? Co sis zapomněl?“

Lamar Jade postrčil. „Radši vylez. Když si Neal něco usmyslí, je lepší ho nedráždit, jinak začne zuřit.“

„Pro mě za mě si může zuřit, jak chce, mně je to jedno.“ Neal odemkl zadní dveře a zvedl je. „Řekl jsem, všichni ven.“

„Jdi se vycpat.“

„Lamare, pomoz mi s ní.“

Neal popadl Jade za ruku. Nečekala to a vykřikla, protože Nealovo sevření ji zabolelo. Neal ji táhl ven. Lamar ji postrkoval za zadek. Kdyby se rychle nepostavila na zem, spadla by obličejem rovnou do bahna.

Narovnala se, vyškubla a podívala se Nealovi do očí. „Nesahej na mě.“

„Pročpak? Dostal bych výprask od tvého přítele? Zase by mi hodil zmrzlinu do obličeje?“ ušklíbl se posměšně. Otočil se k Jade zády a popošel k chladicímu boxu, vykukujícímu zpoza uschlé trávy. „Chceš pivo?“

„Ne.“

„Hutchi? Lamare?“

Nečekal na odpověď, otevřel box, vyndal tři piva a hodil každému kumpánovi plechovku. Potom svoje pivo odzátkoval a zhluboka se napil. Hutch s Lamarem udělali jako opičky totéž.

Jade se opřela o nárazník. Ze všech sil se snažila nevšímat si jich a třela si paže, aby se zahřála. Zapomněla si vzít z Donnina auta knížky i kabát.

Byla nezvykle tmavá noc. Měsíc se schovával za nízkými bachratými mraky. Jade slyšela šumění vody, ale kromě kuželů světla, které vrhaly reflektory auta, neviděla nic. Vál mírný větřík, ale zima nepříjemně zalézala pod kůži.

Neal dopil pivo. Rozmáčkl v dlani plechovku a odhodil ji do křoví na úzký břeh kanálu.

„Nepojedeme už zpátky?“ Přestože se Jade bála, snažila se, aby její hlas zněl sebejistě.

Neal se k ní loudavě přiblížil. „Ještě ne.“

„Proč ne?“

„Protože předtím, než pojedeme,“ prohodil líně, „si s tebou všichni tři trošku zašpásujeme.“

KAPITOLA 3

Donna Monroeová nevěděla, co má dělat. Připadala si provinile, že je doma, zatímco Jade vězela bůhvíkde. Kdyby už se taky vrátila domů, určitě by jí zavolala.

Donna čekala u odstaveného auta jenom asi pět minut. Zastavila jí farmářská rodina s dodávkou, která projížděla kolem, a nabídla jí, že ji sveze do města. Dvacet minut po tom, co kluci s Jade zmizeli ve tmě, byla Donna zpátky v Palmettu.

Měla vztek, že ji nechali trčet na silnici samotnou. Co si to dovolovali, takhle jí ujet? A proč nepustili Jade ven, když jim dala jednoznačně najevo, že s nimi sama jet nechce? Neal Patchett by si zasloužil postavit ke zdi a zastřelit.

Hutch jako obvykle bez sebemenšího protestu poslouchal Nealovy rozkazy. Donnu zlobilo, že o ni nestojí, protože jinak by ji nenechal stát na opuštěné silnici. Její další osud ho očividně nezajímal. Představa, že s ní Hutch Jolly prchl do temné noci, byla samozřejmě bláznivě romantická, ale Donna o podobné situaci snila snad tisíckrát. Bez Lamarovy a Nealovy přítomnosti by se u svého dobrodružství obešla, ale stejně Jade záviděla, že ji kluci „unesli“. Seděla ve svém pokoji a přemýšlela, co by měla ohledně Jade udělat. Vysadil Neal Jade tam, kde ji nabral, nebo ji odvezl do města? Nebo ke Garymu? To se dalo zjistit jen jedním způsobem. Donna vzala telefon a začala vytáčet číslo Parkerových. Ale co když u nich Jade není? Vzhledem k tomu, že se Gary s Nealem nedávno chytil před mléčným barem, určitě by zuřil, kdyby zjistil, co Neal provedl.

Donna nechtěla způsobit Jade problémy ani doma, ani s Garym. Taky netoužila po tom, aby se někdo zlobil na ni. Ale neměla klid. Potřebovala zjistit, co se stalo. Nakonec se rozhoupala a vytočila telefonní číslo.

„Odešla?“

„Ano, Velto,“ přikývl Pete Jones. „Vrátil jsem se od manželky chvilku před šestou a Jade s tou svou kamarádkou skákaly až do stropu. Když jsem jim dovolil odejít dřív, okamžitě zmizely. Jade ještě řekla, abych vám nezapomněl vyřídit, že přijde domů asi za hodinu a že pro vás má dobrou zprávu.“

Velta neměla překvapení ráda, ani příjemná. Dnes obzvlášť o žádné nestála. Padala únavou. Z celodenního sezení za psacím stolem ji bolela záda. Hlady téměř neviděla. Chtěla jet domů, najíst se, vykoupat a vlézt si do postele.

Veltě bylo necelých čtyřicet, ale vypadala starší, obzvláště když přísně sevřela rty jako například teď. „To Jade nikdy nedělá, aby odešla, aniž by se mě předem dovolila.“

Pete Jones se usmál. „Muselo to být něco důležitýho, protože Jade se div nevznášela.“

„Neříkala, čeho se ta dobrá zpráva týká?“

„Ne.“

„No, snad se brzy objeví,“ donutila se Velta prohlásit lhostejným tónem. Nechtěla, aby o nich po městě kolovaly řeči. „Děkuju, pane Jonesi. Dobrou noc.“

Cestou domů se Velta rozhlížela po ulicích, jestli někde nezahlédne Donnino auto. Tuhle akci určitě vymyslela Donna. Od okamžiku, kdy Donna dostala od rodičů tu starou rachotinu, měla děvčata až moc velkou svobodu. Proto Velta Jade nikdy nepůjčovala auto, pokud přesně nevěděla, kam jede a jak dlouho bude pryč. Lidi se většinou dívali na dívky, které měly moc volnosti, skrz prsty. Než Velta dojela domů, značně nervózněla. Dopisní schránka přetékala poštou, ale Velta byla příliš utahaná a rozčilená, aby ji začala třídit. Hodila ji na kuchyňský stůl, aniž by ji prohlédla.

K večeři si ohřála polévku. Právě se vykoupala, když se ozvalo zvonění telefonu. „Haló?“

„Dobrý den, paní Sperryová. Tady Donna. Mohla bych mluvit s Jade?“

„Pan Jones mi tvrdil, že je s tebou!“

„No, byla. Ona ještě není doma?“

„Donno, buď tak laskavá a ihned mi to vysvětli. Jade před šestou odešla z obchodu a teď je skoro devět. Kde je?“

„Jely jsme ke Garymu a cestou nám došel benzin.“

„Proč jste proboha jely tak pozdě k Parkerovým?“

„Jade potřebovala Garymu něco říct.“

„To mu to nemohla sdělit po telefonu?“

„Paní Sperryová, nenuťte mě, abych vám to říkala já. Jade vám to prozradí sama. Prostě nám na poloviční cestě došel benzin, ale jel kolem Neal Patchett. Ještě s Hutchem a s Lamarem. No, víte, oni vzali Jade s sebou.“

„Kam ji vzali s sebou?“

„Já nevím. Odjeli a mě nechali u auta. Nejspíš to měl bejt vtip, ale blbější vtip si Neal nemohl vymyslet.“

„Ty už jsi doma?“

„Už nějakou dobu.“ Donna vysvětlila Veltě, jak se dostala do města. „Myslela jsem, že Jade touhle dobou bude taky doma – víte, říkala jsem si, že ji Neal nebo Gary přivezou. Naposledy jsem ji viděla, jak míří v Nealově autě směrem k farmě Parkerových.“

„Jade ještě nedorazila. Nemám od ní vůbec žádné zprávy.“

„Myslíte, že je v pořádku?“ zeptala se Donna rozčileně.

„Jestli ji Neal vysadil u Garyho, nejspíš se u něj zdržela. S ním vždycky ztratí pojem o čase. A to jsem jí nedávno vyčítala, že chodí domů pozdě.“

„Proč se pro mě ale nezastavili na zpáteční cestě?“

„Jak dlouho jsi tam čekala?“

„Moc dlouho ne.“

„Nejspíš to udělali, jenomže ty už jsi tam nebyla.“

„Asi jo. Možná by jedna z nás měla zavolat ke Garymu a zeptat se, jestli tam Jade opravdu byla. Já jsem tam zatím radši nevolala, protože Gary se s Nealem nemá rád. Garymu by vadilo, kdyby se dozvěděl, že Neal svezl Jade autem.“

„Jestli ji Neal ke Garymu odvezl, tak to Gary stejně ví, ne?“

„To je pravda,“ došlo pomalu Donně. „Možná se naštval a Jade se ho snaží uklidnit.“

„Nedělej si starosti, Donno. Já teď Parkerovým zavolám.

Dobrou noc.“

Velta zvažovala, jestli se hodí, aby Parkerovým telefonovala. Nakonec se rozhodla nevolat. Jestli je Jade s Garym, nic se jí nestane. Pokud je s Nealem Patchettem, proč Garyho rozčilovat. Co oči nevidí, to srdce nebolí.

Velta se usmála a v šedých očích jí spokojeně zajiskřilo. Třeba večer strávený v Nealově společnosti změní Jadein postoj. Třeba Jade konečně pochopí, že je důležité stýkat se se správnými lidmi a že je mnohem lepší být zamilovaná do bohatého kluka než do chudého.

Když o tom Velta přemýšlela, dospěla k závěru, že nic lepšího se vlastně nemohlo stát.

Kdyby rozhodnutí spočívalo pouze na ní, ležela by Jade na rozbahněné zemi, dokud by neumřela žízní, hladem nebo zimou. Pud sebezáchovy jí to naštěstí nedovolil. Nevěděla, jak dlouho se choulila ve tmě do klubíčka, otupělá násilím, které prožila.

Mraky plakaly místo ní. Celodenní drobné mrholení se proměnilo v nepříjemný déšť. Jade, roztřesená zimou, hanbou a ponížením, se ale nakonec narovnala a vyškrábala na kolena.

Popolezla několik metrů dopředu a hledala botu, kterou ztratila, když se bránila. Tápala ve tmě, ale nemohla ji nahmatat. Bylo jí to jedno. Všechno jí bylo jedno. Nezáleželo jí na tom, jestli umře nebo jestli bude žít.

Ne, vlastně to nebyla tak docela pravda. Mnohem silnější než vůle přežít byla Jadeina touha potrestat Hutche Jollyho, Lamara Griffitha a Neala Patchetta. Musí pykat za to, co jí udělali.

S vidinou jejich spravedlivého potrestání se Jade postavila na nohy a snažila se zapnout si blůzu. Marně. Všechny knoflíky měla utrhané. Podařilo se jí zapnout si jedině podprsenku. Prsa ji bolela.

Mraky, které jí pluly nad hlavou, zakryly měsíc. Všude se rozprostřela černočerná tma. Jade tápala v trávě s rukama před sebou jako slepec. Zorientovala se, teprve když klopýtla a narazila na vyjeté koleje, jež v rozbahněné zemi zanechalo Nealovo auto. Znovu padla na kolena a lezla dopředu po čtyřech, protože věděla, že když se bude držet vyjeté cesty, dostane se zpátky na silnici. Pod nohy se jí připletlo nějaké zvíře. Jade vyděšeně ucukla, zadržela dech a poslouchala. Uplynulo několik minut. Když neslyšela nic, jenom zběsilý tlukot vlastního srdce, a nezaznamenala ve vysoké trávě, která křivolakou polní cestu lemovala, žádný pohyb, pokračovala podél vyjetých kolejí dál a soustředila se na to, aby pečlivě kladla ruce na zem, pěkně jednu vedle druhé. Nohy táhla za sebou, až ji kolena bolela. Stejně tak ji bolel celý zbytek těla. Déšť jí stékal za límec a po zádech a vlasy se jí lepily k hlavě.

Neustále se musela přemáhat, aby to nevzdala. Toužila si lehnout a umřít, protože během posledních několika hodin její život úplně potemněl. Nechtěla si přiznat, co se jí stalo, ani se vyrovnávat s potupnými a bolestivými následky.

Jenomže kdyby to vzdala, těm hnusným násilníkům by to beztrestně prošlo.

A tak se plahočila dál. Ruka, koleno, ruka, koleno, ruka, koleno…

Po zdánlivě nekonečné době narazila na příkop u silnice. Přeplazila se přes něj a ucítila pevný povrch vozovky. Lehla si na silnici a přitiskla se k němu tváří, jako by ho chtěla co nejpevněji obejmout; jako poutník, který po dlouhém trmácení našel vytouženou svatyni. Silnice byla tvrdá, ale Jade to nevadilo. Ležela na ní a odpočívala.

Když se dokázala dostat až sem, zvládne i cestu zpátky do města, do nemocnice, na policii. Díkybohu, že to přežila, že to může jít nahlásit šerifovi. Hutche, Lamara a Neala nebude těžké chytit. Jak rychle se dostanou za mříže, záleží jen na tom, jak rychle se jí podaří vrátit. Nemůže jí to trvat víc než pár hodin. Zdaleka ještě nebyla odpočatá tak, aby se mohla vydat zpátky, ale postavila se na nohy a popoháněná touhou potrestat viníky, dopotácela se doprostřed silnice. Sledovala bílou přerušovanou čáru, která jí připadala bezpečnější než nerovná krajnice.

Opatrně vrávorala po silnici a v duchu počítala, jak dlouho jí může trvat, než se dostane do Palmetta. Nebo má dojít jenom k prvnímu domu? Odtud by mohla zavolat pomoc.

Máma určitě šílí strachy. Velta chtěla vždycky na minutu přesně vědět, kde Jade je.

Snad Donna zalarmovala pomoc, když zjistila, že se Jade neobjevila – pokud ji taky neznásilnili.

„Panebože, jen to ne,“ mumlala si Jade potichu.

Zadoufala, že ji třeba už hledají dobrovolníci, že pročesávají okolní krajinu ve snaze ji najít. Možná že než dojde zpátky do města, budou všichni tři násilníci dávno sedět.

Jade si uvědomila, že slyší auto. Bylo už téměř u ní. Tak hluboce se obírala vlastními myšlenkami, že si přibližujících se světel málem nevšimla.

Neal! Vrátil se pro ni. Ještě ho nezavřeli. Vrátil se a chce jí znovu ublížit, možná ji chce zabít, aby proti němu nemohla svědčit. Jade se vrhla ke kraji silnice a skočila do příkopu. Na dně bylo po kolena stojaté vody, která nechutně páchla. Mazlavý sliz zastudil Jade mezi prsty, ale strach přehlušil odpor.

V šílené panice se brodila rákosím a trávou, které se jí zachytávaly o okraj sukně, a polykala slzy. Ucítila ostnatý drát plotu, přikrčila se vedle sloupku oplocení a snažila se dělat, že je neviditelná.

Auto zpomalilo a pomaličku jelo podél krajnice. Když ji kužel předních světel zachytil, vůz zastavil.

„Ne, ne.“ Jade schoulila hlavu mezi ramena a chránila si ji zkříženýma rukama, do krve poškrábanýma od ostružiní, jež rostlo v příkopu.

„Hej, slečno. Slečno, co tady děláte takhle pozdě večer?“ Byl to černošský hlas. Stejně jako ruce, které se k ní natahovaly. „Slečno? Jste zraněná?“

Ruce se jí dotkly. Jade ucukla. Ruce se odtáhly. „Já vám neublížím, slečno. Co se vám stalo?“

Ve světle reflektorů se rýsovala mužská postava. Jade rozeznala montérky a promáčklý plstěný klobouk. Muž k ní znovu natáhl ruce. Tentokrát neuhnula. Muž ji uchopil pod paží, opatrně ji zvedl a vytáhl z příkopu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skandál.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.