Virginia Woolfová Roky

Přeložila Zuzana Mayerová

THE YEARS

Translation © Zuzana Mayerová, 2021

ISBN 978-80-207-2023-8

1880

Bylo to zvláštní jaro. V proměnlivém počasí se nad zemí hnala modrá a fialová mračna. Zemědělci na venkově pozorovali s obavami svá pole; Londýňané obraceli zrak k obloze a střídavě otevírali a zavírali deštníky. Ovšem v dubnu se takové počasí dá čekat. Tisíce prodavaček provázely touto poznámkou úhledný balíček, když ho podávaly dámám v rozevlátých šatech na druhé straně pultu v obchodním domě Whiteley’s nebo místní pobočce Army and Navy. Nekonečný dav kupujících ve West Endu a úředníkův East Endu se valil po chodníku jako karavana kráčející  neúnavně vpřed – tak se to alespoň jevilo těm, kteří se z nějakého důvodu na okamžik zastavili, aby například hodili do schránky dopis nebo se zadívali do okna klubu na Piccadilly. Proud velkých i malých kočárů a drožek ani na chvíli nepolevil; byl totiž začátek sezóny. V klidnějších uličkách dávali k lepšímu flašinetáři své křehké a povětšinou melancholické melodie, jejichž ozvěna či parodie se ozývala z Hyde Parku a z parku Svatého Jakuba ve štěbetání vrabců a milostném pokřiku přelétavých drozdů. V korunách stromů na náměstích posedávali holubi, tu a tam shodili na zem větvičku a stále dokola houkavě opakovali svou přerušovanou ukolébavku. V branách Marble Arch a Apsley House se odpoledne tísnila procesí dam v různobarevných šatech s honzíkem a pánův redingotu se špacírkou a karafiátem v knoflíkové dírce. Teď přichází princezna Alexandra, pánové smekají klobouky. V suterénech domů lemujících dlouhé třídy rezidenční čtvrti připravují služebné v čepečku a zástěrce čaj. Stříbrná konvice je křivolakou cestou po schodišti dopravena na stůl a mladé i staré panny rukou, jež ošetřuje bolesti chudých v Bermondsey a Hoxtonu, do ní pečlivě odměří jednu, dvě, tři, čtyři lžičky čajových lístků. Po západu slunce zamrkají ve svých skleněných klíckách milióny plynových světýlek připomínajících paví oka, i potom však zůstanou chodníky převážně temné. Paprsky světla lamp a zapadajícího slunce se prolnou a společně odrazí od ztichlé hladiny jezírek v parku. Cestujícím v drožce, která je kodrcavě veze na večeři do restaurace, se na okamžik otevře malebný pohled z můstku. Konečně vyjde měsíc a jako vyleštěná mince klidně a přísně, nebo snad úplně lhostejně, září na obloze. Pomalu se kutálí, jako kužel světla z reflektoru postupuje po obloze a s ním jeden za druhým míjejí dny, týdny, roky.

Plukovník Abel Pargiter seděl po obědě ve svém klubu a rozmlouval s přáteli. Protože jeho společníky v kožených křeslech byli muži stejného ražení jako on, bývalí vojáci a státní úředníci dnes už na odpočinku, ožívali nad starými žerty a příhodami ze své minulosti v Indii, Africe a Egyptě a nakonec zcela přirozeně přešli k současnosti. Šlo o nějakou schůzku, někdo se patrně měl s někým sejít.

Náhle se nejmladší a nejelegantnější z nich naklonil kupředu. Včera obědval s… ztišil hlas. Ostatní se k němu sklonili; plukovník Abel mávnutím ruky odehnal číšníka, který přišel odnést šálky od kávy. Tři hlavy s řídnoucími šedinami setrvaly několik minut těsně u sebe. Pak se plukovník prudce vzpřímil v křesle. Záblesk zájmu, který jim všem prokmitl v očích, když začal major Elkin vyprávět svou historku, z jeho tváře vyprchal a plukovník se opět tvářil lhostejně. Jasně modrýma očima, jež se zdály být nepatrně šikmé, jako by se v nich dosud odrážel lesk Východu, a zároveň v koutcích přimhouřené, jako by je měl neustále plné prachu, hleděl přímo před sebe. Něco ho napadlo a rozmluva s přáteli ho rázem přestala zajímat; vlastně mu začala být protivná. Vstal a vyhlédl oknem na Piccadilly. S doutníkem v ruce shlížel na střechy omnibusů, drožek, kočárů, bryček i nákladních povozů. Nemám s tím nic společného, jako by svým postojem říkal; všechno už to jde mimo mě. Upíral zrak před sebe a jeho zarudlý ušlechtilý obličej se zachmuřil. Vtom ho cosi napadlo. Chtěl se na něco zeptat; otočil se, ale jeho přátelé tam nebyli. Skupinka se rozpadla. Major Elkin už spěšně vycházel ze dveří, Brand se mezitím dal do řeči s jiným členem klubu o kus dál. Plukovník Pargiter spolkl slova, která měl na jazyku, a obrátil se zpátky k oknu na Piccadilly. Zdálo se, že všichni tam venku na ulici jdou za svým cílem. Všichni spěchají na nějakou schůzku. I dámy v rachotících kočárech a bryčkách ujíždějí po Piccadilly za nákupy a pochůzkami. Všichni se vracejí do Londýna; připravují se na začátek nové sezóny. Jen pro něj žádná nová sezóna nezačínala; plukovník neměl nic na práci. Jeho žena umírala, ještě však nezemřela. Ráno se jí dařilo lépe; zítra se jí přitíží; dnes má nastoupit nová ošetřovatelka; a tak to půjde dál a dál. Otevřel noviny a obrátil pár stránek. Prohlédl si snímek západního průčelí katedrály v Kolíně nad Rýnem. Pak noviny odhodil zpátky mezi ostatní deníky. Jednou – tak eufemisticky nazýval dobu, až bude jeho manželka po smrti –, jednou se vzdá Londýna, namlouval si, a odstěhuje se na venkov. Jenže pořád je tady dům; a jsou tu děti; a je tady ještě… jeho výraz se změnil; rozladěnost ustoupila a plukovník se zatvářil tajnůstkářsky a trochu provinile.

Vlastně mám kam jít, pomyslel si. Už když probíral s přáteli poslední klepy a novinky, v skrytu duše na to myslel. A když se otočil a zjistil, že jsou pryč, jako by si přiložil obklad na bolavé místo. Půjde navštívit Miru; tu jeho návštěva jistě potěší. A tak když vyšel z klubu, nezamířil na východ, kam spěchali všichni ti pilní úředníci; ani na západ ke svému domu v Abercorn Terrace; ale vydal se po vyšlapaných cestičkách přes Green Park směrem k Westminsteru. Tráva byla jasně zelená; na stromech začínaly vyrážet listy; na větvích se ježily malé zelené drápky jako ptačí pařátky; všechno jiskřilo živočišným chvěním; vzduch voněl svěžestí a čistotou. Plukovník Pargiter však neviděl trávu ani stromy. V těsně upnutém svrchníku mašíroval parkem a hleděl přímo před sebe. U Westminsteru se zastavil. Tuhle část svého podniku vůbec neměl rád. Kdykoli dorazil do úzké uličky pod mohutnou hmotou opatství, do uličky s řadou omšelých domků se zažloutlými záclonami a papírovými cedulemi v oknech, do uličky, kde od rána do večera vyzváněl na svůj zvonec prodavač koblih a kde pokřikovaly děti a skákaly na chodníku křídou namalovaného panáka, pokaždé se zastavil, rozhlédl se napravo a nalevo, a pak rázně vykročil k číslu třicet a zazvonil. S hlavou vtaženou mezi ramena hleděl přímo do dveří a čekal. Nechtěl, aby ho někdo viděl stát právě před tímto prahem. Neměl rád, když musel čekat, než ho pustí dovnitř. A neměl rád, když mu konečně paní Simsová otevřela. V domě to vždy podivně páchlo; na šňůře vzadu na dvorku věčně viselo nějaké špinavé prádlo. Vyšel nahoru po schodech, mračil se a ztěžka dupal, a vstoupil do obývacího pokoje.

Pokoj byl prázdný; přišel moc brzy. Znechuceně se rozhlédl kolem sebe. Místnost zaplňovaly nejrůznější tretky. Připadal si nepatřičně, jako by byl příliš velký, když tu tak stál rovně jako svíčka před krbem se zástěnou, na které byl namalovaný ledňáček usedající na stvol rákosí. O patro výš přecházely sem a tam rychlé kroky. Ona tam někoho má? zeptal se sám sebe v duchu a poslouchal. Z ulice dovnitř doléhal dětský křik. Taková ubohost; taková nízkost; taková faleš. Jednou, už brzy, pomyslel si… ale pak se otevřely dveře a do pokoje vešla jeho milenka Mira.

„Ach, bubáčku můj!“ zvolala. Byla rozcuchaná; vypadala jako rozčepýřené kuřátko; koneckonců je ale mnohem mladší než já a určitě mě ráda vidí, pomyslel si. Kolem nohou jí poskakoval malý psík.

„Lulu, Lulu,“ přivolala psíčka, zvedla ho na ruku a druhou si začala upravovat vlasy. „Pojď se ukázat strýčínkovi.“

Plukovník se usadil do vrzajícího proutěného křesla a Mira mu položila psíka do klína. Za jedním ouškem měl červenou lysinku – snad nějakou vyrážku. Plukovník si nasadil brýle a sklonil se, aby si skvrnu prohlédl. Mira ho políbila na místo, kde se límec košile dotýkal jeho zátylku. Pak plukovníkovi spadly brýle, Mira je sebrala a nasadila psíkovi. Vycítila, že staroušek dnes nemá dobrou náladu. V tom záhadném světě klubů a rodinného života, o němž s ní nikdy nemluvil, se přihodilo něco nepříjemného. Přišel dnes dřív, než se stačila učesat, což ji rozladilo. Její povinností však bylo rozptýlit jeho chmury. A tak poletovala sem a tam – i když už malinko otylá, stále dokázala proklouznout mezi stolem a křesílkem –, hbitě odstavila zástěnu, a než jí v tom mohl zabránit, zapálila v krbu nájemního bytu ubohoučký oheň. Pak se uvelebila jako na bidýlku na opěradle jeho křesla.

„Ach, Miro!“ zašilhala na sebe do zrcadla a poupravila si několik sponek ve vlasech, „ty jsi ale hrozná nepořádnice!“ Rozpustila si do uzlu svázané lokny a nechala je splynout na ramena. Vlasy měla dosud krásné, plné zlatých odlesků, i když už jí táhlo na čtyřicet a u přátel v Bedfordu měla, ne každý to o ní věděl, osmiletou dceru. Dlouhé kadeře se vlastní tíhou rozvinuly a plukovník se k nim sklonil a vtiskl do nich polibek. O kus dál na ulici spustil flašinetář a děti se za ním rozeběhly, takže se náhle rozhostilo ticho. Plukovník začal Miru hladit po šíji. Po chvíli jeho ruka, na níž chyběly dva prsty, tápavě sklouzla po šíji níž a níž až na ramena. Mira se svezla na podlahu a opřela se mu zády o koleno.

Vtom vrzly schody; kdosi zaťukal na dveře, jako by je chtěl varovat před svou přítomností. Mira si rychle sepnula vlasy, vstala a vyšla na chodbu.

Plukovník začal znovu metodicky zkoumat psíkovy uši. Je to vyrážka, nebo to není vyrážka? Prohlížel si červenou skvrnu, pak postavil pejska na všechny čtyři do košíku a čekal. Nelíbilo se mu protahované špitání venku na chodbě. Konečně se Mira vrátila; tvářila se ustaraně, a když se tvářila ustaraně, vypadala staře. Začala se přehrabovat mezi polštáři a pod přehozem. Hledám kabelku, řekla; kam jsem ji jenom založila? V tom nepořádku může být kdekoli, pomyslel si plukovník. Konečněji našla, plochou ušmudlanou portmonku zastrčenou pod polštářem v rohu pohovky. Obrátila ji a vytřepala. Vypadly z ní kapesníčky, zmačkané útržky papíru, drobné mince. Měl by tam být sovereign, řekla. „Jsem si jistá, že jsem ho tam včera měla,“ bručela si pro sebe.

„Kolik?“ zeptal se plukovník.

Nakonec to byla libra – vlastně ne, dohromady to dělá libru, osm šilinků a šest pencí, řekla a tiše dodala něco o prádle. Plukovník otevřel malou zlatou tobolku a podal jí dvě libry. Vzala si peníze a z chodby se k němu doneslo další špitání.

„Prádlo…?“ podivil se plukovník a rozhlédl se po místnosti. Takové ubohé neútulné doupě; ovšem plukovník byl o tolik starší než ona, že se nehodilo, aby se jí vyptával na prádlo. Vtom se Mira vrátila. Přicupitala k němu a znovu se posadila na zem a položila mu hlavu na koleno. Skomírající plamínky v krbu mezitím docela pohasly. „Nech to být,“ řekl netrpělivě, když vzala do ruky pohrabáč. „Nech ho vyhasnout.“ Odložila pohrabáč zpátky. Psík tiše pochrupoval; flašinet vyhrával. Plukovníkova ruka se opět vydala nahoru a dolů po její šíji, proplétala se sem a tam dlouhými hustými kadeřemi. V malé místnosti, v těsné blízkosti protějších domů, se rychle stmívalo; záclony byly zatažené jen napůl. Přitáhl si ji k sobě; políbil ji zezadu pod vlasy; a pak jeho ruka, na níž chyběly dva prsty, začala klouzat po šíji stále níž a níž až na ramena.

* * *

Náhle se rozpršelo, déšť bubnoval do chodníku a děti, které až dosud proskakovaly dovnitř a ven mřížovím svých křídových klecí, se rozutekly domů. Podél obrubníku se potácel starý pouliční zpěvák s rybářskou hučkou švihácky posazenou do týla a bujně vyzpěvoval: „Spočtěte svá požehnání, spočtěte svá požehnání –“ Teďsi vyhrnul límec kabátu a schoval se pod stříšku hostince, kde svou výzvu zakončil: „Spočtěte svá požehnání a za všechna vzdejte dík!“ Pak znovu vysvitlo slunce a chodník vysušilo.

„Voda se ještě nevaří,“ řekla Milly Pargiterová a vzhlédla od konvice. Seděla u kulatého stolu v předním salónu domu v Abercorn Terrace. „A hned tak nebude,“ upřesnila. Pozorovala staromódní mosaznou konvici s vytepaným vzorem růží, který už byl téměř neznatelný. Pod konvicí se třepetal neduživý plamínek. Millyina sestra Delia, sedící opřená zády ve vedlejším křesle, se rovněž zadívala na konvici. „Musí se to opravdu vařit?“ zeptala se po chvíli líně a snad ani nečekala odpověď, a Milly opravdu neodpověděla. Seděly a mlčely a pozorovaly plamínek na konci žlutého knotu. Na stole byla připravená spousta talířků a šálků, jako by čekaly další hosty; v této chvíli tu ale byly samy. Místnost byla zastavěná nábytkem. Přímo proti nim stál příborník s policemi plnými porcelánu; na skle se tu a tam zatřpytil odlesk podvečerního dubnového slunce. Z portrétu nad krbem se na ně usmívala rusovlasá mladá dáma v bílém mušelínu držící na klíně košík s květinami.

Milly si vytáhla z vlasů sponku a začala rozplétat knot na jednotlivá vlákna, aby líp hořel.

„To je k ničemu,“ poznamenala podrážděně Delia sledující její počínání a nespokojeně se zavrtěla. Všechno tak nesnesitelně dlouho trvá. Pak vešla do salónu služebná Crosbyová a navrhla, že uvaří vodu v kuchyni, ale Milly řekla, že ne. Jak se mám přestat vrtět a rozčilovat, pomyslela si Delia a poklepala nožem na stůl a přitom se dívala, jak její sestra vlásenkou pošťuchuje chabý plamínek. Zpod kotlíku se ozvalo tenké komáří bzučení; v tom okamžiku se však znovu rozlétly dveře a do místnosti vpadla dívenka v naškrobených růžových šatičkách.

„Taky ti mohla chůva dát čistou zástěrku,“ napomenula ji přísně Milly napodobujíc dospělý tón. Holčička měla na zástěrce zelenou šmouhu, jako by šplhala po stromech.

„Ještě ji nepřivezli z prádelny,“ odsekla malá Róza. Pohlédla na stůl, ale svačina ani zdaleka nezačala.

Milly se znovu pokusila vlásenkou povzbudit knot. Delia se zaklonila v křesle a zadívala se přes rameno z okna. Ze svého místa viděla na schody u předního vchodu.

„Už jde Martin,“ povzdechla si. Bouchly dveře; na stolku v hale hlučně přistály knihy a do salónu vešel dvanáctiletý hoch. Rusé vlasy, stejné jako dáma na podobizně, měl rozcuchané.

„Běž se převléknout,“ vybídla ho přísně Delia. „Máš spoustu času,“ dodala. „Voda se ještě nevaří.“

Všichni se zadívali na konvici. Pod pohupující se mosaznou nádobou blikal a tence melancholicky zpíval chvějivý plamínek.

„Zatracený krám,“ řekl Martin a prudce se odvrátil stranou.

„Mamince by se nelíbilo, jak mluvíš,“ napomenula ho Milly v roli dospělé osoby; jejich matka byla už tak dlouho nemocná, že si obě sestry zvykly napodobovat její způsob jednání s dětmi. Znovu se otevřely dveře.

„Podnos, slečno…“ oznámila služebná přidržujíc si dveře nohou. V rukou držela podnos pro nemocnou.

„Podnos,“ opakovala po ní Milly. „Tak kdopak ho odnese nahoru?“ Opět promluvila tónem starší osoby, která se snaží k dětem chovat citlivě.

„Ty ne, Rózo. Je to moc těžké. Vezme ho Martin a ty můžeš jít s ním. Ale nebuď tam dlouho. Jenom mamince řekni, cos dnes dělala; a pak už snad ta konvice… ta konvice…“

Znovu začala vlásenkou pobízet knot. V ústí hadovitě zahnuté hubičky se objevil řídký obláček páry. Zpočátku přerušovaný postupně sílil, až ve chvíli, kdy zaslechly na schodech kroky, vyrazil z hubice mocný výtrysk.

„Už se vaří!“ zajásala Milly. „Už se vaří!“

Svačili mlčky. Slunce, soudě podle proměnlivých odlesků na skle příborníku, střídavě vycházelo a mizelo za mraky. Číše na okamžik zazářila temnou modří; vzápětí zešedla. Paprsky se kradmo dotýkaly nábytku v sousední místnosti. Tu a tam vytvořily vzorec; jinde zůstalo holé místo. Někde je krása, přemítala Delia, někde je volnost a někde, uvažovala, je on – s bílou květinou v klopě… Vtom v hale zarachotila hůl.

„Tatínek!“ zvolala varovně Milly.

Martin okamžitě vyskočil z otcova křesla; Delia se napřímila. Milly spěšně na stole postrčila velký růžově kropenatý šálek, který se odlišoval od ostatních. Plukovník stanul ve dveřích a nevlídně si přeměřil přítomné. Přimhouřenýma modrýma očima sklouzl z jednoho na druhého, jako by hledal, co by jim mohl vytknout; v té chvíli neodhalil žádný zřetelný nedostatek, ale měl špatnou náladu; poznali to na něm ještě dřív, než promluvil.

„Ty šmudlo jedna nezvedená,“ vkročil do pokoje, a když míjel malou Rózu, zatahal ji za ucho. Rychle si přikryla dlaní skvrnu na zástěrce.

„Jak se daří mamince?“ zeptal se a ztěžka klesl do mohutné lenošky. Neměl rád čaj; pokaždé se ale aspoň trochu napil z velkého starodávného šálku, který kdysi patřil jeho otci. Pozvedl ho ke rtům a usrkl povinný doušek.

„Tak copak jste dnes všichni dělali?“ zeptal se.

Rozhlédl se kolem sebe zamlženým, ale současně pronikavým pohledem, jenž dovedl být laskavý, ovšem dnes v něm převládala rozmrzelost.

„Delia měla hodinu hudby a já jsem šla do Whiteley’s –“ spustila Milly, jako když dítě odříkává školní úlohu.

„Utrácet, co?“ přerušil ji otec ostře, ne však nevlídně.

„Ne, tatínku; říkala jsem ti o tom. Poslali nám jiné povlečení –“

„A co ty, Martine?“ obrátil se plukovník na syna, ani ji nenechal domluvit. „Zase jsi byl ve třídě poslední?“

„První!“ vykřikl hoch, jako by to slovo celou dobu jen s velkým úsilím zadržoval v sobě.

„Hm – nepovídej,“ zabručel otec. Jeho chmury se trochu rozptýlily. Sáhl do kapsy a vylovil hrst stříbrných mincí. Jeho děti sledovaly, jak hledá mezi stříbrňáky šestipenci. Během indického povstání přišel na pravé ruce o dva prsty a svaly na dlani se mu tak zkrátily, že jeho pravačka připomínala spár nějakého starého dravce. Zdlouhavě přehraboval drobné, ale protože na své zranění nikdy nebral ohledy, děti si mu netroufaly pomoci. Róza fascinovaně hleděla na lesklé pahýly jeho znetvořených prstů.

„Tumáš, Martine,“ řekl konečně a podal synovi minci. Pak se znovu napil čaje a otřel si kníry.

„Kde je Eleanor?“ zeptal se po delší odmlce, snad aby přerušil ticho.

„Dnes je její den v Grove,“ připomněla mu Milly.

„Aha, její den v Grove,“ zabručel plukovník. Míchal kolem dokola v šálku cukr, jako by ho chtěl rozdrtit.

„Staří Levyovi jsou moc milí,“ nadhodila Delia. Delia byla jeho nejmilejší dcera, ale v plukovníkově současné náladě si nebyla jistá, co všechno si může dovolit.

Plukovník mlčel.

„Bertie Levyová má na jedné noze šest prstů,“ ozvala se nečekaně Róza. Ostatní se rozesmáli. Plukovník je ale okřikl.

„Pospěš si, synku, běž si napsat úkoly,“ podíval se na Martina, který ještě jedl.

„Nech ho dojíst svačinu, tatínku,“ řekla Milly opět tím dospělým tónem.

„Co ta nová ošetřovatelka?“ zeptal se plukovník a zabubnoval prsty na desku stolu. „Přišla?“

„Ano…“ nadechla se Milly. V té chvíli k nim ale dolehl z haly šramot a do salónu vešla Eleanor. Všem se velmi ulevilo; ze všeho nejvíc Milly. Díkybohu je tu Eleanor, pomyslela si a vzhlédla – utěšitelka a urovnávačka sporů, nárazník mezi ní a nároky a strastmi rodinného života. Milly svou sestru zbožňovala. Povýšila by ji na bohyni a obdařila krásou, které se jí samotné nedostávalo; oděla by ji do šatů, které sama neměla, kdyby ovšem Eleanor nesvírala v náruči hromádku ohmataných sešitů a pár černých rukaviček. Zachraň mě, říkala si Milly v duchu, když jí podávala šálek čaje, protože jsem taková nanicovatá, ušlápnutá, neschopná myš ve srovnání s Delií, která si vždycky prosadí svou, zatímco mě otec stále plísní a navíc je dnes kdoví proč tak mrzutý. Plukovník se na Eleanor usmál. I zrzavý pes na koberečku před krbem zvedl hlavu a zavrtěl ocasem, jako by v ní poznal jednu z těch příjemných lidských bytostí, které mu dají kost, ale pak si jdou umýt ruce. Eleanor, nejstarší z plukovníkových dcer, bylo asi dvaadvacet; nebyla žádná kráska, ale byla zdravá, a ačkoli teď byla trochu unavená, většinou mívala dobrou náladu.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekla. „Trochu jsem se zdržela. A nepředpokládala jsem –“ pohlédla na otce.

„Odešel jsem dřív,“ řekl spěšně. „Schůze –“ zarazil se. Zase se s Mirou pohádali.

„Co tvoje návštěvy, hm?“ zeptal se místo toho.

„Ano, moje návštěvy –“ opakovala po něm Eleanor, ale Milly jí podala plný talíř.

„Trochu jsem se zdržela,“ řekla znovu a vzala si jídlo. Pustila se do svačiny; ovzduší se projasnilo.

„Tak nám řekni, tatínku,“ odvážila se Delia – jeho nejmilejší dcera – „co jsi dnes dělal ty. Něco vzrušujícího?“

Nešťastný dotaz.

„Staroch jako já si už nemůže dopřávat nic vzrušujícího,“ prohlásil plukovník zatrpkle a dál drtil krystalky cukru o stěny šálku. Pak jako by ho nevrlá odpověď zamrzela; na chvíli se zamyslel.

„Sešel jsem se v klubu se starým Burkem; pozval mě a jednu z vás na večeři; Robin už je zpátky, dostal dovolenou,“ řekl.

Dopil čaj. Na krátké špičaté bradce ulpělo pár kapek nápoje. Vytáhl z kapsy velký hedvábný kapesník a netrpělivě si je otřel. Eleanor sedící na nízkém taburetu neušlo, jak nejprve Milly a po ní i Delia zpozorněly. Měla dokonce dojem, jako by mezi nimi panovalo jisté nepřátelství. Nic ale neřekly. Všichni dál jedli a pili, dokud se plukovník znovu nechopil šálku, a když viděl, že je prázdný, pevnou rukou ho postavil na talířek, až to cinklo. Čajový obřad byl u konce.

„Takže, hochu, hleď se pustit do učení,“ vyzval Martina.

Chlapec nechal klesnout ruku, kterou natahoval k talíři.

„Odchod,“ zavelel plukovník. Martin vstal a zamířil z místnosti; přitom neochotně klouzal rukou po stolech a opěradlech židlí, aby mu to co nejdéle trvalo. Nakonec za sebou hlučně přibouchl dveře. Plukovník vstal a v upnutém redingotu se tyčil mezi dcerami.

„Já už také musím jít,“ řekl. Vzápětí se ale zarazil, jako by vlastně nikam nespěchal. Stál mezi nimi vzpřímeně jako voják, jako by chtěl vydat nějaký další rozkaz, ale v té chvíli ho žádný určitý nenapadal. Pak si vzpomněl.

„Byl bych rád, kdyby některá z vás,“ obrátil se k dcerám všeobecně, „napsala Edwardovi… A připomeňte mu, aby napsal mamince.“

„Jistě,“ řekla Eleanor.

Plukovník vykročil ke dveřím, v půli cesty se však zastavil.

„A dejte mi vědět, až mě bude chtít maminka vidět,“ dodal. Znovu se odmlčel a pak štípl nejmladší dceru do ucha.

„Šmudlo nezvedená,“ řekl a ukázal prstem na zelenou šmouhu na její zástěrce. Róza ji přikryla dlaní. U dveří se opět zastavil.

„Hlavně,“ řekl a začal kroutit knoflíkem dveří, „nezapomeňte napsat Edwardovi.“ Pak konečně knoflík povolil a plukovník vyšel ze salónu.

Mlčely. Eleanor vycítila, že ve vzduchu panuje napětí. Natáhla se po jednom z malých sešitů, které předtím odložila na stůl, a rozevřela si ho na klíně, avšak nesklonila k němu hlavu. Nepřítomně se zadívala směrem k sousednímu pokoji. Stromy vzadu na zahradě se začínaly zelenat; na keřích vyrážely první listy – drobné lístečky připomínající ouška. Slunce střídavě svítilo a pohasínalo; obloha se co chvíli rozzářila a zase potemněla, světlo dopadalo sem a tam –

„Eleanor,“ oslovila ji Róza. Držela se zpříma a svým postojem podivně připomínala otce.

„Eleanor,“ opakovala tlumeným hlasem, protože sestra ji nevnímala.

„Ano?“ Eleanor konečně vzhlédla.

„Chtěla bych si zajít do krámku paní Lamleyové,“ řekla Róza.

Jako by otci z oka vypadla, jak tam tak před ní stála s rukama za zády.

„Už je moc pozdě,“ řekla Eleanor.

„Zavírají až v sedm,“ namítla Róza.

„Tak řekni Martinovi, aťjde s tebou,“ vyzvala ji Eleanor.

Holčička pomalu vykročila ke dveřím. Eleanor se vrátila k sešitu s účty.

„Nesmíš jít sama, Rózo; rozhodně nesmíš jít sama,“ dodala ještě a zadívala se nad čísly na sestřičku, která mezitím došla ke dveřím. Róza mlčky přikývla a vyklouzla z místnosti.

Vyšla po schodech nahoru. Na chvíli se zastavila před matčinou ložnicí a vdechla sladkokyselý pach, který se vznášel nad karafami, sklínkami a zakrytými miskami rozestavenými na stolku přede dveřmi. Pokračovala dál po schodech, až zůstala stát před učebnou. Nechtělo se jí dovnitř, protože se včera s Martinem pohádala. Nejdřív se pohádali kvůli Erridgeovi a mikroskopu a pak kvůli tomu, kdo střílel na kočky slečny Pymové ze sousedního domu. Jenže Eleanor jí řekla, že nesmí jít sama. Otevřela dveře.

„Ahoj, Martine –“ oslovila bratra.

Seděl za stolem, před sebou opřenou otevřenou učebnici a něco si mumlal – snad řecky, snad latinsky.

„Eleanor mě poslala –“ začala. Všimla si, jak zrudl a sevřel v pěsti kousek papíru, jako by ho chtěl zmačkat do kuličky. „Abych ti řekla…“ pokračovala a pak se napřímila a opřela se zády o dveře.

Eleanor se opřela v křesle. Na stromy v zahradě za domem teď dopadaly sluneční paprsky. Pupeny na větvích se nalévaly. V jarním slunci samozřejmě vynikalo, jak je čalouněný nábytek sešlý. Eleanor si všimla, že na mohutném otcově křesle je v místě, kde si opírá hlavu, tmavá skvrna. Přesto, kolik tady máme křesel a židlí a jak je místnost prostorná a vzdušná proti komůrce, kde stará paní Levyová… Milly a Delia však svorně mlčely. Jde o tu večeři, uvědomila si. Která z nich tam půjde? Samozřejmě chtěly jít obě. Kéž by lidé neříkali: „A vezměte s sebou jednu z vašich dcer.“ Proč neřeknou: „Vezměte Eleanor,“ nebo „Vezměte Milly,“ nebo „Vezměte Delii,“ místo aby je všechny hodili do jednoho pytle. Pak by nebylo o čem přemýšlet.

„Budiž,“ přerušila náhle ticho Delia, „myslím, že…“

Vstala, jako by se někam chystala, vzápětí se ale zarazila. Přistoupila k oknu a vyhlédla na ulici. Všechny domy naproti měly stejné malé předzahrádky, stejné schody, stejné sloupky u vchodu, stejná arkýřová okna. Teď se však začínalo šeřit a domy působily ve slábnoucím světle přízračně a nehmotně. Postupně se rozsvěcely lucerny; v obývacím pokoji naproti se rozzářil lustr; pak kdosi zatáhl závěs a místnost zčernala. Delia se rozhlédla po ulici. Žena z nižší společenské třídy před sebou tlačila dětský kočárek; po chodníku se šoural starý muž s rukama složenýma za zády. Pak se ulice vyprázdnila a ztichla. Až teď se na silnici objevila rachotící drožka. Delia na chvíli zbystřila pozornost. Zastaví u jejich dveří nebo ne? Soustředila na ni pohled. Kočí ji ale zklamal, protože švihl opratí a koník klusal dál; nakonec zastavil o dva domy níž.

„K Stapletonovým přijela návštěva,“ zavolala přes rameno a rozhrnula mušelínovou záclonu. Milly přistoupila k sestře a společně sledovaly, jak z drožky vystupuje mladý muž v cylindru. Zvedl ruku s penězi k drožkáři.

„Ať vás nevidí u okna,“ napomenula je Eleanor. Mladík vyběhl po schodech do domu; dveře se za ním zavřely a drožka odjela.

Dívky ale zůstaly u okna a dál vyhlížely ven. V předzahrádkách kvetly žluté a fialové krokusy, na mandloních a ptačím zobu začínaly rašit špičaté zelené lístečky. Náhle do ulice vpadl prudký poryv větru unášející po chodníku list papíru; těsně za ním se hnal sloupeček zvířeného prachu. Nad londýnskými střechami plál mihotavě rudý západ slunce, v němž se všechna okna proměňují ve zlatou výheň. V jarním večeru se chvěl divokou silou; dokonce i tady v bytě v Abercorn Terrace měnilo světlo barvu ze zlaté v černou, z černé ve zlatou. Delia spustila záclonu a otočila se zpátky do místnosti.

„Ach, Bože můj!“ zvolala náhle.

Eleanor se vytrhla ze svých účtů a vzhlédla.

„Osm krát osm…“ řekla nahlas. „Kolik je osm krát osm?“

Založila si prstem místo na stránce a podívala se na sestru. Delia před ní stála s hlavou zvrácenou dozadu, vlasy jí v paprscích zapadajícího slunce rudě zářily; v té chvíli byla sebevědomá a hrdá, dokonce krásná. Milly vedle ní připomínala nezajímavou šedou myš.

„Pochop to, Delie,“ řekla Eleanor a zavřela sešit, „musíš zkrátka počkat…“ Chtěla říct, ale nemohla se k tomu přinutit: „až maminka umře.“

„Ne, ne, ne,“ řekla Delia a rozpřáhla paže. „Nemá to smysl…“ začala. Hned se ale zarazila, protože do salónu vešla služebná s podnosem. S protivným cinkáním a harašením začala jeden po druhém sklízet šálky a podšálky, nože, sklenice se zavařeninou, mísy s koláčem a talířky chleba s máslem, a pak s podnosem v natažených rukou opatrně vyšla z místnosti. Chvíli byl klid, než se objevila znovu, aby složila ubrus a odsunula stolky. Opět se vzdálila a za okamžik se vrátila se dvěma lampami s hedvábnými stínítky. Jednu nechala v salónu, druhou odnesla do zadního pokoje. Nakonec přistoupila ve vrzajících laciných střevících k oknu a zatáhla závěsy. Kroužky s důvěrně známým zachřestěním sklouzly po mosazné tyči a okna zahalily tuhé, pravidelně nařasené záhyby vínového plyše. Jakmile zatáhla závěsy v obou místnostech, salón jako by se ponořil do hlubokého ticha. Svět tam venku byl náhle oddělen pevnou, neprostupnou stěnou. Kdesi na vzdáleném konci ulice doznívalo vyvolávání pouličního kramáře; po dláždění pomalu dusala těžká kopyta koní táhnoucích nákladní povozy. Krátce zarachotila kola; pak všechno umlklo a nic už nenarušilo mrtvé ticho.

Lampy pod sebe vrhaly dva kruhy žlutého světla. Eleanor si k jednomu přisedla a sklonila hlavu k té části své práce, kterou vždy odkládala až na konec, protože ji ze všeho nejvíc nesnášela – sčítání čísel. Pohybovala rty a tužkou si dělala na papír malé tečky, jak sčítala osmičky a šestky, pětky a čtyřky.

„Tak!“ prohlásila konečně. „Hotovo. A teď se půjdu posadit k mamince.“

Sehnula se a sebrala ze země své rukavičky.

„Ne,“ zvolala Milly a odhodila časopis, kterým listovala, „já tam půjdu…“

V téže chvíli se ze zadního pokoje, kde doteď jen tak bloumala, vynořila Delia.

„Nemám co dělat,“ oznámila stručně. „Půjdu tam já.“

Velmi pomalu, schod za schodem, stoupala vzhůru. Před dveřmi matčiny ložnice, kde stál stolek s karafami a sklenkami, zaváhala. Z nasládlého pachu nemoci se jí dělalo trochu špatně. Nedokázala se přimět vstoupit dovnitř. Malým oknem na konci chodby byla vidět šedomodrá obloha s kudrnatými obláčky růžovými jako plameňáci. Po příšeří v salónu ji ten pohled téměř oslepil; na okamžik jako by strnula v zajetí světla. Pak se k ní shora donesly dětské hlasy – Martin a Róza se hádali.

„Prosit se tě nebudu!“ slyšela Rózu. Vzápětí bouchly dveře. Delia vyčkávala, potom se zhluboka nadechla, ještě jednou se zadívala na ohnivé nebe a zaťukala na dveře ložnice.

Ošetřovatelka tiše vstala, přiložila si prst na rty a vyšla z místnosti. Paní Pargiterová spala. Ležela zabořená v rozsedlině mezi polštáři, tvář měla podloženou dlaní a tlumeně naříkala, jako by bloudila krajinou, kde musí i ve spánku překonávat všelijaké překážky. Obličej měla opuchlý a ztěžklý; pokožku posetou hnědými skvrnami; kdysi rusé vlasy teď byly bílé, jen místy zbarvené podivně dožluta, jako by na některých pramenech ulpěl vaječný žloutek. Holé ruce bez prstenů až na snubní kroužek jako by dokládaly, že už dávno vstoupila do svého soukromého světa nemoci. Přesto nevypadala, že umírá; zdálo se, že takhle na pomezí života a smrti může existovat věčně. Delia na ní neviděla žádnou změnu. Posadila se vedle postele a všechno na ni dolehlo plnou silou. Ve vysokém úzkém zrcadle u postele se odrážel proužek oblohy; v té chvíli zcela osleplo rudou září. Světlo dopadalo na toaletní stolek, na stříbrné a skleněné lahvičky vyrovnané v dokonalém řádu věcí, jež nikdo nepoužívá. V tuto podvečerní hodinu panoval v pokoji nemocné až nepřirozený pořádek, čistota a klid. Na stolku u postele ležely brýle a modlitební kniha, vedle nich stála vázička s konvalinkami. Květiny rovněž vypadaly nepřirozeně. Delia nemohla dělat nic, jen sedět a pozorovat okolí.

Zadívala se na zažloutlou kreslenou podobiznu svého dědečka se světlou skvrnou na špičce nosu; na fotografii strýce Horáce v uniformě; na hubenou pokroucenou postavu na krucifixu vpravo.

„Ty tomu přece sama nevěříš!“ pronesla divoce a upřela pohled na spící matku. „A nechceš umřít.“

Přála si, aby zemřela. Ležela tady – bezvládná, nemohoucí, ale nezničitelná, s hlavou zabořenou mezi polštáři, překážka, balvan v cestě, brzda všeho živého. Delia se pokusila vykřesat v sobě nějakou lásku, náklonnost, soucit. Například tehdy v létě, vzpomínala, v Sidmouthu, když na mě zavolala ze schodů na zahradě… Když se však chtěla na ten obraz soustředit, rozplynul se jí před očima. Byla tu samozřejmě i ta druhá scéna – představa muže v redingotu s květinou na klopě. Na tu si ale zakázala myslet, dokud nepůjde večer spát. Na co tedy má myslet? Na dědečka s bílou tečkou na špičce nosu? Na modlitební knihu? Na konvalinky? Nebo na zrcadlo? Slunce už zapadlo; zrcadlo zmatnělo a odráželo jen šedý útržek oblohy. Přece jen to nevydržela.

„Měl na klopě bílou květinu,“ začala. Potřebovala si to ale pár minut promyslet. Musí tam být přednáškový sál, řady palem, síň plná lidí, hlava na hlavě. Kouzlo začínalo působit. Cítila, jak v ní stále víc sílí záchvěvy příjemného a radostného vzrušení. Stojí na stupínku před početným publikem; lidé vykřikují, mávají kapesníky, syčí a hvízdají. Delia se postaví. Stojí celá v bílém uprostřed pódia, Parnell hned vedle ní.

„Mluvím k vám ve věci Svobody,“ pronesla a rozpřáhla ruce, „ve věci Spravedlnosti…“ Stáli vedle sebe. Byl velmi bledý, ale tmavé oči mu zářily. Otočil se k ní a zašeptal…

Vidina se náhle přerušila. Paní Pargiterová se zvedla na polštáři.

„Kde to jsem?“ zvolala vyděšeně. Jako obvykle byla po probuzení zmatená. Zvedla ruku, jako by volala o pomoc. „Kde to jsem?“ opakovala. I Delia na okamžik propadla zmatku. Kde to vlastně je?

„Tady, maminko! Tady!“ pravila naléhavě. „Tady ve svém pokoji.“

Položila ruku na prošívaný přehoz. Paní Pargiterová ji neklidně sevřela, rozhlédla se kolem sebe, jako by někoho hledala. Zdálo se, že svou dceru nepoznává.

„Co se to děje?“ řekla. „Kde to jsem?“ Pak se podívala na Delii a vzpomněla si.

„Ach, Delie – něco se mi zdálo,“ pronesla napůl omluvně. Chvíli ležela nehybně a dívala se z okna. Venku se rozsvítily lucerny a ulicí se rozlil měkký přísvit.

„Dnes bylo tak hezky…“ zaváhala, „a on…“ odmlčela se, jako by si nemohla vzpomenout, jak to s tím souvisí.

„Ano, maminko, dnes bylo krásně,“ opakovala Delia mechanicky přívětivým tónem.

„… a on…“ zkusila to znovu matka.

Co je dnes za den? Delia se marně snažila rozpomenout.

„… strýček Digby má narozeniny,“ vypravila ze sebe konečně matka.

„Vyřiď mu ode mě – vyřiď mu, jak mě to těší.“

„Vyřídím,“ ujistila ji Delia. Úplně na strýčkovy narozeniny zapomněla; matka ale takové věci pečlivě sledovala.

„Teta Eugénie –“ řekla.

Matka se ale upřeně dívala na toaletní stolek. Ve světle z pouliční lampy se bílý ubrus třpytil jako padlý sníh.

„Zase čistý ubrus!“ zašeptala paní Pargiterová usouženě. „Taková vydání, Delie, taková vydání – dělá mi to starosti –“

„To je v pořádku, maminko,“ trpně poznamenala Delia. Nemohla odtrhnout zrak od dědečkovy podobizny; proč mu, pro všechno na světě, udělal malíř na nose bílou křídou tu tečku?

„Teta Eugénie ti přinesla květiny,“ dopověděla.

To paní Pargiterovou z nějakého důvodu potěšilo. Klidným pohledem spočinula na sněhobílém ubruse, kvůli kterému si před chvílí vzpomněla na účet z prádelny.

„Teta Eugénie…“ řekla. „Vidím to, jako by to bylo včera,“ její hlas získal na síle a jistotě, „když ohlásili své zasnoubení. Byli jsme všichni na zahradě; listonoš přinesl dopis.“ Odmlčela se. „Listonoš přinesl dopis,“ zopakovala. Pak dlouho neříkala nic. Zdálo se, že se v duchu probírá nějakou vzpomínkou.

„Pak ten chlapeček umřel, ale jinak…“ znovu se odmlčela. Zdá se, že je na tom dnes hůř, pomyslela si Delia a proběhl jí záchvěv radostného vzrušení. Mluví útržkovitěji než obvykle. Jaký chlapeček umřel? Začala počítat zákruty na přehozu a čekala, až matka zase promluví.

„Vzpomínáš, jak k nám v létě jezdili všichni bratranci a sestřenice,“ navázala zničehonic matka. „A tvůj strýc Horác…“

„Ten s tím skleněným okem,“ řekla Delia.

„Ano. Jako malý se zranil na houpacím koni. Moje tety si Horáce velmi vážily. Vždycky říkaly…“ Opět se nadlouho odmlčela, jako by nemohla najít správná slova.

„Až přijde Horác… nezapomeňte se ho zeptat na ty dveře v jídelně.“

A potom se stalo něco zvláštního. Paní Pargiterová se zasmála. Asi si vzpomněla na nějaký dávný rodinný žert, usoudila Delia a pozorovala matčin úsměv, jenž se jí mihl po tváři a vzápětí pohasl. V pokoji se opět rozhostilo ticho. Matka ležela se zavřenýma očima; ruka s jediným prstenem, bílá, ochablá ruka, spočívala na přehozu. V nehybném tichu bylo slyšet jen zašramocení uhlí v krbu a vyvolávání pouličního prodavače na nároží. Paní Pargiterová už nepromluvila. Ležela zcela bez hnutí. Pak si zhluboka povzdechla.

Otevřely se dveře a vešla ošetřovatelka. Delia vstala a vyšla z ložnice. Kde to jsem? zeptala se sama sebe a pohlédla na bílý džbán zbarvený dorůžova paprsky zapadajícího slunce. Na okamžik si připadala jako na hranici mezi životem a smrtí. Kde to jsem? opakovala s pohledem upřeným na růžový džbán. Všechno vypadalo tak zvláštně. A pak k ní dolehl zvuk tekoucí vody a dusot kroků na podlaze o patro výš.

„Tady jsi,“ řekla chůva, když vešla Róza do dětského pokoje, a vzhlédla od šicího stroje.

Místnost zalévalo jasné světlo lampy bez stínítka stojící na stole. Na židli seděla paní C., která každý týden přinášela vyprané prádlo, a v ruce držela šálek. Róza si s ní potřásla rukou. „Buď hodná holčička, Rózinko, a pusť se do šití,“ vyzvala ji chůva, „nebo to do tatínkových narozenin nestihneš,“ dodala a udělala jí místo na stole.

Róza otevřela zásuvku a vyndala látkový sáček na tabák, na který vyšívala modré a růžové kvítky otci k narozeninám. Zbývalo jí ještě dokončit několik tužkou nakreslených růžiček. Rozložila si práci na stole a začala si ji prohlížet, chůva se mezitím vrátila k rozhovoru s paní C. o dceři paní Kirbyové. Róza je ale neposlouchala.

Tak si tam dojdu sama, rozhodla se a dlaní uhladila látku. Když se mnou Martin nechce jít, půjdu sama.

„Nechala jsem si krabici s šitím v salónu,“ řekla nahlas.

„No tak si ji přines,“ řekla chůva roztržitě, protože byla soustředěná na to, co právě vykládala pradleně o dceři zelinářky.

Vzhůru za dobrodružstvím, pronesla sama k sobě Róza, když se po špičkách vkrádala do dětské ložnice. Nejdřív si musím opatřit výzbroj a zásoby a taky ukrást chůvin klíč od domovních dveří; ale kde ho mám hledat? Kvůli strachu ze zlodějů ho každý večer schovávala jinam. Nejspíš bude pod krabicí s kapesníky nebo v malé dózičce, kam si ukládá zlatý řetěz od hodinek po své matce. Byl tam. Tak to by byla pistole a kule, pomyslela si Róza a přidala k nim ze své zásuvky i tobolku; s tím vystačím nejmíň čtrnáct dní, usoudila a přehodila si přes ruku kabát a klobouk.

Proplížila se kolem dětského pokoje a dolů po schodech. Pozorně se zaposlouchala u dveří učebny. Musím si dávat pozor a nešlápnout na suchou větvičku, nesmí mi pod nohou zapraskat zlomený klacík, nabádala se našlapujíc po špičkách. U dveří matčiny ložnice znovu napjala sluch. Všude bylo ticho. Na chvíli se zastavila v mezipatře a zadívala se do haly. Pes spí na koberečku; vzduch je čistý; nikde živá duše. Ze salónu zaslechla tlumený hovor.

Co nejtišeji odemkla vstupní dveře a opatrně je za sebou zavřela, aby neklaply. Až na konec ulice se plížila těsně podél domů, aby ji nikdo neviděl. Teprve na nároží u vzrostlého štědřence se narovnala.

„Jsem Pargiter z Pargiterovy kavalerie,“ máchla rukou do vzduchu, „a spěchám vám na pomoc!“

Uháním tryskem nocí splnit zoufalý úkol, zachránit obklíčenou vojenskou posádku, říkala si v duchu. Musím doručit tajnou zprávu – sevřela v dlani tobolku – osobně do rukou generála. Životy všech tam uvnitř závisí jen na mně. Na hlavní věži dosud vlála britská vlajka – hlavní věží byl krámek paní Lamleyové; na střeše obchůdku stál generál s dalekohledem u očí. Životy všech vojáků závisí jen na ní, jestli projede územím nepřítele. Teď zrovna cválala napříč pouští. Zvolnila do klusu. Začínalo se stmívat, lampáři rozsvěceli pouliční lucerny. Jeden zrovna zastrkoval dlouhou tyč do malých padacích dvířek; stromy v předzahrádkách vykreslovaly na chodnících chvějivé předivo stínů; ulice před ní se rozkládala do šíře a dáli jako temná krajina. Dorazila na křižovatku; a támhle naproti už je ostrůvek s obchody a krámkem paní Lamleyové. Teď musí jen překonat poušť a přebrodit řeku a bude v bezpečí. S pistolí ve vztyčené ruce pobídla koně ostruhami a vyrazila po Melrose Avenue. Ve chvíli, kdy běžela kolem poštovní schránky, zahlédla pod plynovou lucernou mužskou postavu.

„Nepřítel!“ zvolala v duchu. „Nepřítel! Prásk ho!“ zvolala a stiskla spoušť. Proběhla kolem a pohlédla mu zpříma do obličeje. Byl to strašlivý obličej: sinalý, strupatý, poďobaný od neštovic; šklebil se na ni. Natáhl ruku, jako by ji chtěl chytit. A málem ji chytil. Prolétla kolem. Hra skončila.

Byla z ní opět Róza, malá holčička, která neposlechla sestru, obutá jen v bačkůrkách, letící jako o život do krámku paní Lamleyové.

Růžolící paní Lamleyová stála za pultem a skládala noviny. Nad hodinkami za dvě pence, kartičkami s obrázky nářadí, loďkami na hraní a soupravami laciného dopisního papíru patrně myslela na něco příjemného, protože se usmívala. Když do obchodu vpadla Róza, překvapeně vzhlédla.

„Podívejme, Rózinka!“ zvolala. „Copak bys ráda, beruško?“

Dlaní přidržovala hromádku novin. Róza stála před ní a lapala po dechu. Zapomněla, pro co přišla.

„Chtěla bych tu krabici s kachničkami, co máte ve výloze,“ vzpomněla si konečně.

Paní Lamleyová kolébavě přistoupila k výkladní skříni a vyndala krabici.

„Není už trochu pozdě, aby byla malá holčička jako ty sama venku?“ řekla a podala jí balíček. Róza zůstala váhavě stát mezi dveřmi a upřeně se zahleděla na hračky pod zavěšenou petrolejkou; potom zdráhavě vyšla na ulici.

Osobně jsem předala zprávu generálovi, říkala si v duchu, když stanula na chodníku. A tohle je válečná kořist, tiskla pod paží balíček. Vracím se jako vítěz a přináším hlavu vůdce vzbouřenců, ujišťovala se a přitom se rozhlížela po Melrose Avenue, kam až dohlédla. Teď musím pobídnout koně a cvalem vyrazit vpřed. Jenže hra už nezabírala. Ulice zůstala ulicí. Znovu se rozhlédla kolem dokola, ale viděla jen nedohlednou pustou ulici a stromy vrhající na chodník své roztřesené stíny. Mezi lampami byly velké mezery a v nich se rozlévala černá tma. Róza se dala do běhu. A najednou, právě když míjela sloup s lucernou, uviděla toho muže znovu. Opíral se zády o lucernu a přes obličej se mu míhaly odlesky plamínků plynového hořáku. Díval se na Rózu a špulil a zase vtahoval rty. Pak z nich vyšlo něco jako kočičí zamňoukání. Tentokrát po ní nenatáhl ruce, protože si rozepínal kalhoty.

Prolétla kolem něj. Chvíli se jí zdálo, že běží za ní. Slyšela na chodníku dupot jeho kroků. Utíkala a všechno se kolem ní třáslo; před očima jí tančily růžové a černé tečky, vyběhla po schodech, vsunula klíč do zámku a vpadla do haly. Bylo jí jedno, že dělá hluk. Doufala, že někdo přijde a promluví na ni. Nikdo ji ale neslyšel. Hala byla prázdná. Na koberečku spal pes. V salónu stále tiše rozmlouvaly hlasy.

„Až se konečně rozhoří,“ řekla Eleanor, „bude moc sálat.“

Crosbyová navršila uhlí v krbu na jednu obrovskou černou horu. Její úbočí líně olizovaly plazivé žluté plamínky; oheň se teprve neochotně rozhoříval, a až se rozhoří, bude moc sálat.

„Tvrdí, že viděla, jak ošetřovatelka krade cukr. Prý viděla na stěně její stín,“ říkala Milly. Mluvily o své matce.

„A Edward zase zapomněl napsat,“ dodala.

„To mi připomíná,“ uvědomila si Eleanor, že musí napsat Edwardovi. Na to ale bude čas po večeři. Teď se jí nechtělo psát; nechtělo se jí mluvit; vždycky když přišla domů z Grove, měla pocit, jako by se jí v mysli odehrávalo několik věcí najednou. V duchu si opakovala slova – slova a obrazy. Myslela na starou paní Levyovou, jak sedí opřená o záhlaví postele, bílé vlasy vyčesané do hustého vrkoče připomínajícího paruku, obličej pokrytý pavučinou vrásek jako rozpraskaný porcelán.

„Těm, co na mě byli hodný, to nikdá nezapomenu… a těm, co se vozili v kočárech, když jsem já, chudá vdova, dřela u necek a mandlu –“ mávla rukou, zkroucenou a bílou jako kořen stromu. „Těm, co na mě byli hodný, to nikdá nezapomenu…“ opakovala si Eleanor s pohledem upřeným do ohně. Pak přišla dcera, která byla zaměstnaná v krejčovství. Na krku měla perly velké jako slepičí vejce; malovala si rty a tváře; byla velmi krásná. Vtom se Milly pohnula.

„Zrovna jsem si říkala,“ pronesla Eleanor náhle, „že chudí mají víc radosti ze života než my.“

„Myslíš Levyovi?“ zeptala se Milly nepřítomně. Pak zbystřila pozornost.

„Povídej, co je u nich nového!“ vyzvala sestru. Bavilo ji poslouchat o Eleanořiných zážitcích s „chudinou“ – s Levyovými, Grubbovými, Paraviciniovými, Zwinglerovými a Cobbovými. Eleanor ale nerada mluvila o „chudině“, jako by to byly nějaké románové postavy. Paní Levyová umírala na rakovinu a Eleanor ji velmi obdivovala.

„Ach, všechno při starém,“ prohlásila příkře. Milly se na ni podívala. Eleanor „je duchem mimo“, pomyslela si. Byl to jejich rodinný žert: „Pozor, Eleanor je duchem mimo. Dnes je její návštěvní den v Grove.“ Eleanor se za to styděla, ale vždycky když přišla z Grove, bývala podrážděná – tolik se jí toho současně honilo v hlavě: Canning Place, Abercorn Terrace, tenhle salón, tamten pokojík. Stará židovka sedící na posteli v dusné komůrce; a pak člověk přijde sem a tady leží nemocná maminka, tatínek je mrzutý a Delia a Milly se na sebe zlobí kvůli pozvání na večeři… Donutila se ovládnout. Měla by se aspoň pokusit říct něco, co by sestru rozveselilo.

„Dnes měla kupodivu paní Levyová peníze na činži připravené,“ řekla. „Lily jí vypomáhá. Pracuje teď v jednom krejčovství v Shoreditchi. Přišla celá vyparáděná a ověšená perlami. Židovky si na šperky potrpí,“ dodala.

„Židovky?“ opakovala Milly. Na chvíli jako by se zamyslela nad tím, jaký mají židovky vkus; pak o tom přestala hloubat.

„Ano,“ přisvědčila. „Šmuk.“

„Lily je opravdová krasavice,“ pokračovala Eleanor a v duchu viděla její červené tvářičky a bílé perly.

Milly se pousmála; Eleanor se bude vždycky zastávat chudých. Milly pokládala svou sestru za tu nejhodnější, nejmoudřejší a nejúžasnější bytost na celém světě.

„Podle mě tě nic netěší víc než ty tvé návštěvy v Grove,“ řekla. „Myslím, že by ses tam nejradši odstěhovala a žila mezi nimi, kdybys mohla,“ dodala a krátce si povzdechla.

Eleanor se na židli zavrtěla. Měla samozřejmě své sny a plány, ale nechtěla o nich mluvit.

„Třeba to uděláš, až se vdáš?“ navrhla Milly. Znělo to trochu vyčítavě a smutně. To kvůli tomu pozvání na večeři k Burkeovým, napadlo Eleanor. Vadilo jí, že Milly pokaždé svede řeč ke vdávání. Co vlastně vědí moje sestry o manželství? ptala se sama sebe v duchu. Většinu času tráví doma, nestýkají se s nikým kromě rodiny. Jsou tu zavřené jako v kleci, den za dnem… Proto před chvílí řekla, že „chudí mají víc radosti ze života než my“. Napadlo ji to, když se dnes vrátila sem domů, do salónu plného nábytku a květin, k najatým ošetřovatelkám… Znovu se ovládla. Musí počkat, až bude sama – až si bude před spaním čistit zuby. Tady mezi ostatními nesmí myslet na dvě různé věci zároveň. Vzala pohrabáč a rozhrábla oheň.

„Podívej! To je nádhera!“ zvolala. Na kusu uhlí se roztančil plamínek, lehounký a prchavý. S takovými plamínky si hrály jako děti, když házely do ohně špetky soli. Znovu prohrábla oheň a do komína vylétl gejzír zlatých jisker. „Vzpomínáš si,“ řekla, „jak jsme si kdysi hráli na hasiče a já s Morrisem jsme zapálili komín?“

„A Pippy běžela pro tatínka,“ řekla Milly. Pak se zarazila a poslouchala. V hale něco zašramotilo. Ťukla hůl; někdo si věšel kabát. Eleanor se rozzářily oči. To je Morris – ano, poznala ho po sluchu. Teď vchází do salónu. Otočila se s úsměvem k otevíraným dveřím. Milly vyskočila.

Morris se ji pokusil zadržet.

„Nechoď pryč –“ řekl.

„Ale ano!“ trvala na svém. „Radši půjdu. Půjdu a napustím si vanu,“ dodala, co ji právě napadlo. Nechala je o samotě.

Morris se posadil do křesla, které po ní zůstalo prázdné. Byl rád, že zastihl Eleanor samotnou. Chvíli oba mlčeli. Dívali se do žlutého oblaku kouře a na malý tančící plamínek, jenž rozverně poskakoval sem a tam po svazích černé hory uhlí. Pak vyslovil obvyklý dotaz:

„Jak se daří mamince?“

Odpověděla mu, že nedošlo k žádné změně: „jenom stále víc spí,“ dodala. Svraštil čelo. Přestává vypadat jako chlapec, napadlo Eleanor. Ze všeho nejhorší na advokátském povolání je, říkali to všichni, že člověk musí neustále čekat. Morris „nádeničil“ u Sanderse Curryho; byla to úmorná nudná práce, kdy trávil celé dny v soudních síních a neustále na něco čekal.

„Jak vycházíš se starým Currymu?“ zeptala se – Curry býval velmi náladový.

„Není to s ním k vydržení,“ odpověděl Morris trpce.

„A co jsi dělal celý den?“ vyptávala se dál.

„Vlastně nic zvláštního,“ odpověděl.

„Pořád ten případ Evans versus Carter?“

„Ano,“ řekl stručně.

„A kdo vyhraje?“ zeptala se.

„Samozřejmě Carter,“ řekl.

Proč „samozřejmě“? chtěla se zeptat. Minule ale pronesla nějakou naivní poznámku – něco, z čeho bylo patrné, že ho pořádně neposlouchala. Moc se v tom nevyznala; jaký je například rozdíl mezi zvykovým právem a tím druhým? Raději tedy neřekla nic. Seděli mlčky a dívali se do ohně, na rozpustilý plamínek. Zelený, vrtošivý, bezvýznamný.

„Myslíš, že jsem se zachoval jako sobec?“ zeptal se najednou. „Maminka je nemocná a za Edwarda a Martina se musí tolik platit – pro tatínka je to určitě velká zátěž.“ Svraštil obočí, takže si znovu v duchu pomyslela, že už opravdu ztrácí svůj chlapecký vzhled.

„Ale ovšemže ne,“ pronesla důrazně. Bylo by samozřejmě absurdní, aby se věnoval obchodu; jeho vášní bylo právo.

„Jednou z tebe bude ministr spravedlnosti,“ řekla. „To je jistá věc.“ Morris s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Jsem si tím jistá,“ opakovala a pohlédla na něj. Takhle se na něj dívala, když se jako chlapec vrátil ze školy, a zatímco Edward měl vždycky ty nejlepší známky, Morris jen seděl – viděla to jako dnes – a mlčky do sebe házel jídlo a nikdo si ho nevšímal. Dívala se na něj a v duchu se jí zmocňovaly pochyby. Řekla ministr spravedlnosti, ale neměla spíš říct nejvyšší soudce? Nedokázala si zapamatovat, co je víc; proto se s ní nechtěl bavit o případu Evans versus Carter.

Ani ona se s ním nikdy nebavila o Levyových, snad jenom žertem. Tohle je snad na dospívání nejhorší, pomyslela si; nemůžeme sdílet věci, které jsme dřív sdíleli. Když už jsme konečně spolu, nemáme dost času, abychom spolu mohli mluvit tak, jak jsme bývali zvyklí – o všem možném obecně – vždycky řešíme jen praktické věci – podružné maličkosti. Prohrábla oheň. Náhle se místností rozlehl pronikavý zvuk. Služebná udeřila v hale na gong. Připomínala divocha, který vykonává mstu na vzpurné oběti. Salónem proběhla vlna drnčivé ozvěny. „Panebože, už se zvoní k převlékání!“ vyděsil se Morris. Vyskočil a protáhl se. Zvedl paže a na chvíli je podržel sepjaté nad hlavou. Takhle bude vypadat, až bude jednou hlavou rodiny, pomyslela si Eleanor. Spustil paže k tělu a vyšel z místnosti. Eleanor ještě chvíli zamyšleně seděla, pak také vstala. Na co to nesmím zapomenout? zeptala se sama sebe v duchu. Napsat Edwardovi, uvědomila si a přistoupila k matčině psacímu stolku. Teď bude ten stolek můj, pomyslela si při pohledu na stříbrný svícen, miniaturní podobiznu dědečka, obchodní knížky dodavatelů zboží – na jedné byl vyražený zlatý obrázek krávy – a na skvrnitého mrože s kartáčkem na zádech na otírání pera, Martinův dárek k matčiným loňským narozeninám.

Crosbyová stála v otevřených dveřích jídelny a čekala, až všichni sejdou z horních pater. Vyplatí se stříbro důkladně vycídit, říkala si spokojeně – nože a vidličky na stole zářily, až oči přecházely. Celá místnost s vyřezávanými židlemi, olejomalbami na stěnách, dvěma dýkami na krbové římse a elegantním příborníkem – krásné solidní předměty, které Crosbyová každý den oprašovala a leštila – vypadala nejlíp právě večer. Ve dne tu byly zatažené krepové závěsy a ve vzduchu se držel pach masa, ale večer se jídelna rozsvítila a celá jako by zprůhledněla. A oni jsou taková krásná rodina, říkala si, když po jednom vcházeli dovnitř – mladé dámy v půvabných toaletách z nabíraného modrého a bílého mušelínu; pánové v elegantním smokingu. U stolu přidržela plukovníkovi židli. Večer býval obvykle příznivě naložen a na společné stolování se těšil; chmury ho zpravidla opustily. Dnes měl dobrou náladu. I jeho děti se uvolnily, když to zaznamenaly.

„Máš moc hezké šaty,“ pochválil Delii, když se usadil.

„Myslíš tyhle staré?“ podivila se a přejela dlaní po modrém mušelínu.

Dovedl být tak pozorný, veselý a zábavný, když byl v dobrém rozmaru; tuhle stránku jeho povahy měla Delia nejraději. Lidé jí vždycky říkali, že je po něm; někdy ji to těšilo – například dnes večer. Smoking mu neobyčejně slušel, vypadal v něm tak svěže a čistě a společensky. Otcovo rozpoložení je vrátilo zpátky do dětství a měli chuť sdílet oblíbené rodinné vtípky, kterým se všichni společně bezstarostně smáli.

„Eleanor je duchem mimo,“ řekl otec a zamrkal na ně. „Dnes je její návštěvní den v Grove.“

Všichni se rozesmáli. Eleanor totiž měla za to, že mluví o Roverovi, jejich psu, zatímco on hovořil o paní Egertonové. Crosbyová obcházela stůl s polévkovou mísou a kousala se do tváře, aby se také nerozesmála. Občas jí přišly plukovníkovy historky tak legrační, že se musela otočit a předstírat, že něco chystá na příborníku.

„Ovšem, paní Egertonová –“ řekla Eleanor a ponořila lžíci do polévky.

„Ano, paní Egertonová,“ řekl otec a pokračoval ve vyprávění o jmenované dámě, „o níž různé nactiutrhačné hlasy tvrdí, že její zlaté vlasy nejsou tak docela její.“

Delia moc ráda poslouchala, když otec vzpomínal na Indii. Jeho historky byly vtipné a přitom tak romantické. Dýchala z nich atmosféra společných večeří důstojníkův tropických blůzách sedících za žhavých nocí u tabule, v jejímž středu trůní obrovský stříbrný pohár.

Takový býval, když jsme byli malí, říkala si v duchu. Pamatovala si, jak s nimi skákal přes oheň, když slavili její narozeniny. Dívala se, jak levou rukou zručně krájí maso a klade je na talíře. Obdivovala jeho praktická rozhodnutí, jeho zdravý rozum. Přiděloval na talíře kotlety a přitom vyprávěl –

„Naše milá paní Egertonová mi připomíná – vyprávěl jsem vám někdy tu příhodu se starým otrapou Parkesem a –“

„Slečno –“ služebná otevřela dveře za Eleanořinými zády a pošeptala jí něco do ucha.

„Já tam půjdu,“ řekla Eleanor a vstala.

„Co se děje – copak je?“ zarazil se plukovník uprostřed věty. Eleanor vyšla z jídelny.

„Nějaký vzkaz od ošetřovatelky,“ řekla Milly.

Plukovník pozvedl nůž a vidličku nad talířem s kotletami. I ostatní drželi příbory ve vzduchu. Nikomu se nechtělo pokračovat v jídle.

„No, dojíme si večeři,“ prohlásil plukovník a nemilosrdně zařízl nůž do masa. Veselá nálada byla tatam. Morris si váhavě přidal brambory. Pak se znovu objevila služebná. Zůstala stát ve dveřích, světle modré oči vypoulené.

„Copak je, Crosbyová? Co se děje?“ zeptal se plukovník.

„Milostpaní se, myslím, pane, přitížilo, pane,“ odpověděla s podivným zajíknutím. Všichni povstali.

„Počkejte tady. Půjdu se tam podívat,“ řekl Morris. Vyšli za ním do haly. Plukovník stále svíral v ruce plátěný ubrousek. Morris vyběhl po schodech; za okamžik byl zpátky.

„Maminka omdlela,“ obrátil se k otci. „Dojedu pro Prentice.“ Popadl klobouk a kabát a seběhl po schodech na ulici. Slyšeli ho hvízdnout na drožkáře. Zůstali nerozhodně stát v hale.

„Dojezte si večeři, děvčata,“ poručil rázně plukovník. Sám ale začal přecházet sem a tam po salónu a v ruce stále držel ubrousek.

„Už je to tady,“ pomyslela si Delia, „už je to tady!“ Zmocnil se jí zvláštní pocit úlevy a vzrušení. Otec neklidně přecházel z jedné místnosti do druhé, Delia šla za ním, ale raději se držela stranou. Jsme si tak podobní; víme přesně, co ten druhý cítí. Přistoupila k oknu a zadívala se na ulici. Pršelo. Chodníky byly mokré, střechy se leskly. Po obloze plynuly tmavé mraky; větve stromů se ve světle pouličních lamp divoce zmítaly. I v ní se cosi bouřilo. Jako by se blížilo cosi neznámého. Pak za sebou zaslechla polknutí a donutila se otočit. Byla to Milly. Stála u krbové římsy pod podobiznou dívky v bílých šatech s košíčkem s květinami v ruce a po lících jí stékaly slzy. Delia vykročila směrem k ní; měla by k ní přistoupit a vzít ji do náruče, jenže to nedokázala. Po Millyiných tvářích se koulely opravdové slzy, Delia měla oči suché. Znovu se obrátila k oknu. Ulice byla liduprázdná – jen větve se ve světle luceren kývaly nahoru a dolů. Plukovník přecházel sem a tam po salónu; narazil do stolu a zaklel: „Sakra!“ Z ložnice nad nimi k nim doléhaly kroky a tlumené hlasy. Delia se zadívala z okna.

Na ulici zarachotila drožka. Jakmile zastavila, vyskočil z ní Morris a hned za ním doktor Prentice. Zamířil rovnou nahoru do patra, Morris se přidal k ostatním v salónu.

„Nechcete si dojíst večeři?“ navrhl plukovník rozladěně a postavil se před ně s rukama za zády. V obličeji měl odhodlaný výraz, jako by se chystal čelit hrozícímu nebezpečí.

Oba něco hrajeme, pomyslela si v duchu Delia, když se na něj kradmo podívala, ale on to zvládá líp než já.

Znovu vyhlédla z okna. Stále pršelo. V záři lamp vytvářely padající kapky dlouhé pruhy stříbrného svitu.

„Prší,“ pronesla tiše, ale nikdo jí neodpověděl.

Konečně zazněly na schodech kroky a do salónu vešel doktor Prentice. Opatrně za sebou zavřel dveře, ale nepromluvil.

„Nuže?“ vybídl ho plukovník.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Jak je na tom?“ naléhal plukovník.

Lékař lehce pokrčil rameny.

„Probrala se,“ řekl. „Prozatím,“ dodal.

Delii jeho slova zasáhla jako rána palicí do hlavy. Ztěžka usedla na opěradlo křesla.

Takže neumřeš, pomyslela si a dívala se přitom na dívku sedící na kmeni stromu, která jako by se své dceři svrchu škodolibě vysmívala. Takže neumřeš – nikdy, nikdy! křičela v duchu a zatínala pod podobiznou své matky pěsti.

„Takže se můžeme vrátit k večeři?“ řekl plukovník a sebral ubrousek, který předtím odložil na stůl.

Taková škoda – večeře je zkažená, zlobila se Crosbyová a znovu přinesla z kuchyně kotlety. Maso bylo vysušené, brambory navrchu oschlé a zahnědlé. A jedna ze svíček očadila stínítko, všimla si, když stavěla před plukovníka mísu. Pak za sebou zavřela dveře a nechala je, aby se konečně mohli pustit do jídla.

V domě panovalo ticho. Pes spal na koberečku pod schodištěm. Ticho bylo i na chodbě před ložnicí nemocné. Z Martinova pokoje vycházelo sotva slyšitelné pochrupování, v dětském pokoji chůva a paní C. znovu usedly k večeři, kterou nedojedly kvůli rozruchu v hale. Róza ležela v dětské ložnici a spala. Zpočátku tvrdě, schoulená pod přikrývkou, kterou si přitáhla těsně kolem hlavy. Pak se zavrtěla a vystrčila ruce. Cosi se vynořilo na hladinu temnoty. Oválná bílá skvrna, pohupovala se ve vzduchu, jako by byla zavěšená na niti. Róza pootevřela oči a zadívala se na ni. Na oválu se nafukovaly šedivé bubliny, zvětšovaly se a zase mizely. Najednou byla úplně probuzená. Přímo před očima se jí komíhal bílý obličej, jako by visel na kusu niti. Zavřela oči, ale obličej nezmizel, nafukoval se a splaskával, šedý, bílý, rudý, poďobaný od neštovic. Natáhla ruku k sousední velké posteli, ale postel byla prázdná. Poslouchala. Z pokoje na protější straně chodby slyšela cinkání příborů a hlasy. Teď už ale nemohla spát.

Rozhodla se myslet na stádo ovcí v ohradě na louce. První ovečka přeskočila ohradu, po ní druhá. Skákaly hezky popořadě a Róza je počítala. První, druhá, třetí, čtvrtá – skákaly přes ohradu. Páté se ale nechtělo. Otočila se a dívala se na ni. Měla protáhlý šedivý čumák; pohybovala tlamou; byl to obličej toho muže u poštovní schránky a ona tady s ním byla sama. Zavřela oči, ale nezmizel; otevřela je, ale byl tu pořád.

Posadila se na posteli a začala křičet: „Chůvo! Chůvo!“

Všude bylo ticho jako v hrobě. Cinkot příborů z místnosti naproti utichl. Byla tu sama s něčím strašlivým. A pak zaslechla na chodbě šramot. Postupoval blíž a blíž. To je ten muž. Teď stojí u dveří. Dveře se otevřely, na toaletní stolek dopadl šikmý pruh světla a ozářil džbán a umyvadlo. Už je tady, v jejím pokoji… byla to ale Eleanor.

„Pročpak nespíš?“ zeptala se Rózy. Postavila na stolek svíčku a začala jí rovnat přikrývku. Měla ji celou zmuchlanou. Pak se podívala na sestřičku. Ta na ni upírala doširoka otevřené oči, tváře měla rozpálené. Copak se děje? Vzbudili ji tím, jak chodili o patro níž v maminčině ložnici?

„Copak tě trápí, že nemůžeš spát?“ zeptala se znovu. Róza si zívla, ale byl to spíš povzdech než zívnutí. Nemůže Eleanor říct, co viděla. Cítila se velmi provinile; nedá se nic dělat, musí o tom obličeji lhát.

„Měla jsem ošklivý sen,“ řekla. „Hrozně jsem se bála.“ Opřela se o polštáře a celá se podivně otřásla. Co to s ní je? pomyslela si znovu Eleanor. Pohádali se s Martinem? Honila na zahradě slečny Pymové kočky?

„Zase jste honili u slečny Pymové kočky?“ zeptala se. „Chudinky,“ dodala; „kočičky to nemají rády, víš, tobě by se to taky nelíbilo.“ Bylo jí ale jasné, že Rózin strach nemá nic společného s kočkami. Sestřička pevně svírala v dlani její prst; hleděla upřeně před sebe a v očích měla podivný děs.

„Copak se ti zdálo?“ zeptala se a posadila se na kraj postele. Róza se na ni podívala; nemůže se přiznat, ale za každou cenu musí dosáhnout toho, aby Eleanor neodešla.

„Zdálo se mi, že v pokoji někdo je,“ vypravila ze sebe konečně. „Lupič,“ dodala.

„Lupič? Tady?“ podivila se Eleanor. „Ale, Rózo, jak by se sem asi lupič dostal? V domě je tatínek a Morris – ti by nikdy nedovolili, aby ti do pokoje vlezl nějaký lupič.“

„To ne,“ přisvědčila Róza. „Tatínek by ho zabil,“ řekla. A zase se tak podivně zatřásla.

„Co vlastně tam dole děláte?“ zeptala se neklidně. „To jste ještě všichni vzhůru? Není už moc pozdě?“

„Co vlastně děláme?“ opakovala Eleanor. „Sedíme v salónu. A ještě není tak pozdě.“ V té chvíli do místnosti pronikl tlumený hluboký zvuk. Když vál vítr správným směrem, bylo slyšet zvonění od Svatého Pavla. Vzduchem se šířila jemná kola: jedna, dva, tři, čtyři – počítala Eleanor, osm, devět, deset. Překvapilo ji, že údery utichly tak brzy.

„Vidíš, je teprve deset,“ řekla. Myslela si, že je mnohem později. Poslední úder se rozplynul ve vzduchu. „A teďuž spi,“ vyzvala Rózu. Ta ji však pevně chytila za ruku.

„Nechoď ještě, Eleanor, prosím,“ žadonila.

„Copak tě tak vylekalo?“ zeptala se znovu starší sestra. Teď už si byla jistá, že ta malá před ní něco tají.

„Viděla jsem…“ začala Róza. Rozhodla se, že jí musí říct pravdu; musí jí říct o tom muži u poštovní schránky. „Viděla jsem…“ zopakovala. Vtom se otevřely dveře a vešla chůva.

„Copak dnes naši Rózinku trápí,“ spustila ustaraně. Měla trochu výčitky svědomí, protože seděla dole s ostatními služebnými a společně probíraly, jak je na tom milostpaní.

„Většinou spinká jako dudek,“ přistoupila k Rózině postýlce.

„Teď tu budeš mít chůvu,“ řekla Eleanor. „Půjde si také lehnout. A ty už se nebudeš bát, ano?“ Uhladila Róze přikrývku a políbila ji. Vstala a vzala si svíčku.

„Dobrou noc, chůvo,“ otočila se k odchodu.

„Dobrou noc, slečno Eleanor,“ odpověděla chůva s patřičnou dávkou soucitu; dole se mluvilo o tom, že milostpaní už tady asi moc dlouho nepobude.

„Otoč se a spinkej, zlatíčko,“ políbila Rózu na čelo. Bylo jí holčičky, která bude tak brzy připravena o matku, upřímně líto. Pak si rozepnula stříbrné manžetové knoflíčky, stoupla si před žlutý prádelník a jen ve spodničce si začala vytahovat z vlasů sponky.

* * *

„Viděla jsem,“ opakovala Eleanor po Róze a zavřela dveře dětské ložnice. „Viděla jsem…“ Co asi viděla? Něco hrozného, něco, co neměl nikdo vidět. Ale co? Bylo to tam, ukryté v hloubi vyděšených očí. Eleanor držela svíčku trochu nakřivo, takže z ní ukáply tři kapky vosku na vyleštěnou podlahu, než si toho stačila všimnout. Rychle svíčku narovnala a zamířila ke schodišti. Cestou napínala sluch. Všude bylo ticho. Martin spal. Matka spala. Prošla kolem dveří a začala sestupovat dolů po schodech; měla pocit, jako by na ni doléhala nesmírná tíha. Zastavila se a nahlédla dolů do haly. Přemohla ji prázdnota. Kde to jsem? otázala se sama sebe v duchu a zadívala se na masivní rám. Co je to? Připadala si úplně sama uprostřed nicoty; musí však jít dál, musí sestoupit až dolů a nést své břemeno – nepatrně pozvedla paže, jako by nesla amforu, hliněnou amforu na hlavě. Znovu se zastavila. Před zraky jí vyvstal obrys misky; v té misce byla voda; a něco žlutého. To je psí miska, uvědomila si; a v psí misce je síra. Pes ležel stočený do klubíčka dole pod schody. Opatrně překročila spícího psa a vešla do salónu.

Všichni k ní vzhlédli; Morris měl na klíně knihu, ale nečetl si; Milly držela v ruce nějaký kus látky, ale nešila; Delia ležela opřená v křesle a nedělala vůbec nic. Eleanor zůstala chvilku nerozhodně stát, pak vykročila k psacímu stolku. „Napíšu Edwardovi,“ řekla napůl pro sebe. Vzala do ruky pero, ale zaváhala. Nebylo snadné psát Edwardovi, kterého si ve chvíli, kdy vzala do ruky pero a uhladila papír na desce stolu, představila před sebou. Měl oči moc blízko u sebe a vždycky ji rozčilovalo, jak si před zrcadlem v předsíni češe na hlavě vlnu. Kdysi pro něj vymyslela přezdívku „Opičák“. Začala psát: „Milý Edwarde.“ Pro tentokrát zvolila oslovení „Edwarde“, ne „Opičáku“.

Morris vzhlédl od knihy, do níž se marně snažil začíst. Škrábání Eleanořina pera ho rozčilovalo. Na chvíli přestala psát; pak zase začala; pak si položila dlaň na čelo. Všechny starosti padají na její hlavu, samozřejmě. Přesto ho rozčilovala. Věčně se na něco vyptávala, ale nikdy neposlouchala, co jí odpoví. Sklopil oči do knihy. Má vůbec smysl pokoušet se číst? Ovzduší plné potlačovaných emocí se mu hnusilo. Nikdo z nich nemůže nic dělat, přesto tady všichni sedí a dusí v sobě své pocity. Rozčilovala ho Milly se svým vyšíváním, i Delia, která ležela v křesle a jako obvykle nedělala nic. Je tady zavřený s těmihle ženskými v pokoji nabitém neskutečnými city. A Eleanor píše a píše a píše. Vždyť není o čem psát – v té chvíli ale jeho sestra olízla chlopeň obálky a přilípla na dopis známku.

„Mám s tím dojít?“ nabídl se a odložil knihu.

Vyskočil, jako by byl rád, že má konečně co dělat. Eleanor ho vyprovodila k domovním dveřím a zůstala stát venku na prahu, zatímco Morris zamířil k poštovní schránce. Drobně pršelo a Eleanor se mezi dveřmi nadechla svěžího vlahého vzduchu a přitom se dívala na podivuhodně rozechvělé stíny na chodníku pod stromy. Morris zmizel v přítmí za rohem. Vybavila si, jak tady stávala, když jako malý kluk chodíval každý den s brašnou v ruce do školy. Vždycky mu mávala, a když došel na roh, otočil se a zamával jí taky. Byl to takový jejich malý soukromý obřad, který už jako dospělí nedodržovali. Čekala na něj a stíny se chvěly; po chvíli se vynořil z šera. Kráčel po ulici, vystoupil po schodech.

„Zítra to bude mít,“ řekl – „nejpozději v odpolední poště.“

Zavřel dveře a sehnul se, aby zajistil řetěz. Řetěz zarachotil a Eleanor napadlo, že v té chvíli oba současně dospěli k závěru, že dnes večer se už nic nestane. Vyhnuli se navzájem pohledu z očí do očí; pro dnešek už měli citových výlevů dost. Vrátili se do salónu.

„Tak,“ rozhlédla se Eleanor kolem sebe, „myslím, že si půjdu lehnout. Ošetřovatelka na nás zazvoní, kdyby něco potřebovala.“

„Všichni půjdeme spát,“ řekl Morris. Milly si začala uklízet vyšívání. Morris se pustil do rozhrabávání ohně v krbu.

„Kdo to tak nesmyslně roztopil?“ zvolal podrážděně. Kusy uhlí byly slepené do jedné velké hroudy a vycházel z nich mocný žár.

Vtom se rozdrnčel zvonek.

„To je ošetřovatelka!“ zvolala Eleanor. Pohlédla na Morrise. Vyběhla z místnosti a Morris za ní.

No a co? pomyslela si v duchu Delia. Další falešný poplach. Vstala. „To je jenom ošetřovatelka,“ obrátila se k Milly, která stála vedle ní a tvářila se vyděšeně. Snad se zas nerozpláče, pomyslela si, a přešla do vedlejší místnosti. Na krbové římse hořely svíčky; osvětlovaly matčin portrét. Zadívala se na něj. Napadlo ji, že ta bíle oděná dívka předsedá tomuhle nekonečnému procesu svého umírání s lhostejným úsměvem, jenž její dceru neskonale dráždil.

„Ty neumřeš – ne, ty nikdy neumřeš!“ pronesla Delia trpce a pohlédla na matku. Do místnosti vešel otec přivolaný zvonkem. Na hlavě měl posazenou červenou domácí čepičku se směšným střapcem.

Je to všechno k ničemu, pronesla neslyšně Delia s pohledem obráceným k otci. Uvědomovala si, že musejí oba krotit své rostoucí vzrušení. „To nic nebude – vůbec nic,“ řekla směrem k němu. V té chvíli ale vešla do pokoje Eleanor. Byla velice bledá.

„Kde je tatínek?“ rozhlédla se. Pak ho spatřila. „Pojď, tatínku, pojď,“ natáhla k němu ruku. „Maminka umírá… přiveď děti,“ dodala přes rameno k Milly.

Otec má na spáncích dvě malá bílá místa, všimla si Delia. Díval se strnule před sebe. Konečně se odhodlal a prošel kolem dcer ke schodišti. Ostatní ho následovali jako malé procesí. I pes chtěl jít s nimi, všimla si Delia, ale Morris ho zadržel. Do ložnice vešel jako první plukovník, po něm Eleanor a za ní Morris; pak přispěchal Martin, který si cestou natahoval župan; nakonec přinesla Milly v náruči Rózu zabalenou do velkého šátku. Delia se držela vzadu. Už tak se jich do místnosti nahrnulo tolik, že se nedostala dál než mezi dveře. U protější stěny viděla dvě ošetřovatelky. Jedna plakala – to je ta nová, která dnes odpoledne nastoupila, uvědomila si. Ze svého místa neviděla matčinu postel. Viděla však, jak vedle ní Morris pokleknul. Měla bych taky padnout na kolena? napadlo ji. Rozhodně ne na chodbě, usoudila. Odvrátila pohled; zadívala se na malé okno na konci chodby. Venku stále pršelo; kdesi svítilo světlo, dešťové kapky se v něm třpytily. Jedna po druhé sjížděly po skle; kousek popojely a pak se zastavily; jedna se spojila s druhou a společně sklouzly o něco níž. V ložnici panovalo naprosté ticho.

Tohle je smrt? tázala se Delia sama sebe v duchu. Na okamžik jako by něco pocítila. Jako by se před ní rozevřela vodní stěna; dvě vodní plochy se oddálily od sebe. Poslouchala. Všude bylo ticho. Potom se cosi pohnulo, z ložnice k ní dolehly kroky a na chodbu vyklopýtal otec.

„Rózo!“ zaúpěl. „Rózo! Rózo!“ Ruce držel před sebou a zatínal pěsti.

To jsi zvládl dokonale, uznala Delia, když kolem ní procházel. Bylo to jako scéna na divadle. Dál celkem nevzrušeně pozorovala padající déšť. Další kapka sjíždějící po skle se spojila s druhou a společně sklouzly až na spodní okraj okenní tabulky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Roky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.