Hati

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Blanche

Hati – e-kniha

Copyright © Pointa Publishing s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Velký Duchu,

pomoz mi,

abych vždy mluvil pravdu,

abych s otevřenou myslí poslouchal,

když ostatní hovoří,

a abych si pamatoval mír,

který se dá nalézt

v tichu.

Modlitba lidu kmene Cherokee

Příběhy Inuitů

„Dobrou noc, ať tě pytel blech štípe celou noc,“ zašvitoří matka mezi dveřmi dětského pokojíčku, zhasne světlo a odcupitá zpátky k televizi.

Tanaki se schoulí pod peřinou do klubíčka.

„Kdybych jen takhle mohla zůstat,“ pomyslí si nešťastně a srdíčko jí bije čím dál rychleji. Musí vystrčit alespoň nos. No jo, ale s nosem se vystrčí i oči a oči se musí otevřít a vidí kolem spoustu stínů.

„Ach jo, zase ta noc,“ povzdychne si, „tak dlouhá doba do rána. To nevydržím.“

„Neboj se,“ ozve se ze tmy sametově temný hlas.

Tanaki zatají dech.

„Kdo jsi?“ ptá se zvědavě. V temném koutě se cosi pohnulo. Jeden krok, druhý a do kuželu světla, kterým proudí do pokoje svit měsíce, vstoupí obrovský, šedivý vlk. Má modré oči, široké tlapy a rozcuchanou srst.

Tanaki oněmí úžasem. Na chvilku váhá, jestli má vzít nohy na ramena, ale má takový zvláštní pocit, že ho zná, že už ho někde viděla. Možná je to on, kdo ji vždycky zachrání z toho příšerného snu, když se za ní propadá zem a ona běží a běží ze všech sil, a přesto uniknout nemůže.

Sesune se pomalu z postele, přistoupí k obrovskému stvoření a potichu zašeptá:

„Jsi to ty?“ natahuje ruce, aby ho mohla obejmout.

„Jsi krásný! A obrovský!“ zaboří dětské dlaně do dlouhé huňaté srsti a blaženě zašeptá:

„To je dobře, že jsi tady, čekala jsem na tebe.“

„Já vím,“ odvětí vlk, „dřív jsem nemohl, ale teď už tě neopustím. Budu ležet u tvých nohou, co svět světem bude stát, dokud Měsíc Zemi bude obíhat, dokud mi zbude síla na poslední dech, budu tady. Už ti nikdo, nikdo neublíží.“

„Věděla jsem, že přijdeš,“ tiskne se Tanaki pevně k jeho obrovskému tělu. Pak poodstoupí, aby si ho mohla prohlédnout. Šedivá barva srsti v měsíčním světle září, bledě modré oči z ní vystupují jako nad ránem blednoucí noc. „Ty máš modré oči! Nevěděla jsem, že vlci mají modré oči.“

„Jmenuji se Hati a jsem starý, velmi starý vlk. Jsem tak starý, že ti to snad ani povědět nemohu.“

„Proč bys nemohl?“

„Nevím, jestli je možné uvěřit tomu, jak dlouho jsem na světě a co všechno jsem zažil, viděl, okusil, ztratil a získal. Navíc ty musíš spát! “

„Ale já stejně nemůžu, víš?“

„Vím,“ odpověděl vlk. „Možná bych ti přeci jen mohl nějaké příběhy vyprávět. Jsou ale hrozně staré a hrozně smutné, ožívají v nich různé příšery a ty se budeš bát.“

„Nebudu!“ žadoní Tanaki, „nebudu se bát, slibuju na mou duši, na psí uši!“

Hati se na ni úkosem podívá.

„No tak na vlčí, no,“ rozesměje se Tanaki.

„Dobrá tedy, zkusíme to. Ty jsi chytrá holčička, ty bys možná ještě mohla.“

„Co bych mohla?“

„Pochopit nás, vlky, a tak vůbec. Dospělí totiž vůbec nic nechápou.“

Tanaki se údivem rozšířily oči. „Nechápou?“

„Třeba byste jim to mohly vysvětlit vy, děti.“

„Vysvětlíme. To víš, že jo. Ale teď už povídej…“ prosí Tanaki, zavrtá se do pelíšku, obejme obrovskou vlčí tlapu a čechrá na ní srst svými maličkými prsty.

„Dobrá tedy, povím ti jeden starý příběh. Je tam odtud, odkud pocházím i já, a je, myslím, ještě starší než já. Vypráví legendu o počátku žití tak, jak si ji vyprávějí Inuité, první lidé ve Sněžné zemi.“

Tulungusak, karibu a vlk

Stalo se na samém vrcholku Země. Tam, kde si všechny čtyři světové strany podávají ruce, kde zemská osa protíná povrch Země. V dobách tak dávných a pradávných, kdy na světě nebyli ani lidé, ani zvěř, ba co víc, nebyl ani sníh, nebyl ani led.

Tulungusak, sám stvořený z hlíny a mořského bahna, se právě probouzel ze spánku ve věčné tmě. Tak dávno to bylo. Pomalu otevřel oči, zahýbal prsty na rukou a mořské dno se v tom okamžiku zkalilo tmavě šedivou mlhou. Viděl, že je do poloviny svého obrovského těla zarostlý do dna. Začal narovnávat ruce velikosti vzrostlých a zestárlých dubů, hrnul jimi tuny lepkavého slizkého bahna, rozhýbával ztuhlé sloupovité nohy velké jako tisícileté cedry a pomalu se zkoušel postavit.

Hladina oceánu se vzedmula do obrovských vln, rozestoupila se a nad vodami i nad souší se až k nebeské klenbě vztyčil obrovitánský obr Tulungusak. Narovnal se, protáhl se, rozhlédl se kolem sebe a, kam jen oko dohlédlo, viděl jen oceán a přímo před sebou jeden jediný malý ostrov vystupující z nekonečných vod. Viděl, že nemá komu vládnout a že je sám na světě. Zaklonil se a zařval z plných plic tím nejstrašnějším hlasem:

„UUUUUUUUUUUÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!“ A půl dne čekal na odpověď.

Nic.

Sedl si na ostrov, položil obrovskou hlavu do obrovských dlaní a zesmutněl.

Ticho.

Všude to veliké ticho, kam se jen dalo doslechnout. Nikde ani živáčka.

Co to? Nehybný vzduch byl narušen. Že by snad nějaký pták?

Vlaštovka!

Zakroužila mu kolem hlavy a vesele zašvitořila.

„Přeci nejsem sám!“ zvolal Tulungusak a srdce mu pookřálo. Vstal a zvědavě vykročil za ní. Zavedla ho zpátky k mořskému dnu.

„Hm,“ pomyslel si obr. Mrkl na vlaštovku, na dno a na ostrůvek. Proměnil se v krkavce, vylétl do oblak, pak střemhlav dolů skrz hladinu, nabral do zobáku bahno z mořského dna a položil ho na ostrov mezi nekonečnými vodami.

Ozvalo se strašlivé zaburácení, moře se opět rozestoupilo a z hlubin se začaly zvedat hory. Rostly a rostly, byly kulaté i špičaté, a ta největší špičatá hora propíchla černý mrak a začalo pršet. Co pršet, začalo lít jako z konve. Kapky stékaly po hladkých stěnách hor, z kapek se staly potoky, z potoků řeky, které se rozverně klikatily údolím.

Přestalo pršet. Krkavec osušil zmoklé peří, znovu nabral výšku až k nebesům, znovu se pustil střemhlav dolů, znovu přinesl kus mořského dna a položil ho k úpatí jedné z hor. Hromádka se zachvěla a vyrazily z ní zelené lístky. Rostly a rostly, až vyrostly ve velké stromy, stromy vyrostly ve velké lesy. Jen tu a tam, kde obr Tulungusak stál, zůstala navěky poušť.

Krkavec roztáhl křídla potřetí, vylétl vysoko až nad nejvyšší strom, pustil se střemhlav dolů a zasadil kus bahna z mořského dna do náruče kořenů stromů. Hromádka se zase zachvěla, znovu vyrazily zelené lístky, tentokrát však ne do výšky, a vyrostly všechny možné byliny, keře a květiny. Rozkvetly do roztodivných květů všech barev duhy a rozvoněly se těmi nejnádhernějšími vůněmi. Z malého, pustého ostrůvku se rázem stal ráj, ráj na Zemi.

Tulungusak se proměnil zpátky v obra, rozhlédl se kolem sebe a viděl všude jenom samou krásu.

„No jo,“ povídá si, „ale pořád jsem sám. Asi by to chtělo lidi! To je ono! Lidi! Ale s lidmi to není jen tak. Co všechno budou potřebovat? Jídlo? Teplo? Něco si mohou najít sami, že jo. Ááá, něco jim schováme,“ chechtá se pod vousy a kuje pikle, jak si z lidiček vystřelí. Však se už nezasmál celou věčnost!

Teplo jim dá. To ano. Přichystal s něžnou péčí ohniště, pár velkých kamenů postavených do kruhu, doprostřed pár suchých klacíků, pár polen a klád, mávl rukou a oheň se rozhořel.

Proměnil se znovu v krkavce a přinesl z mořského dna zvlášť vybrané bahýnko na nová stvoření. Láskyplně ho položil k ohni: nejdřív muže, pak ženu.

Posadil se, opřel se pohodlně o horu, nechal se porůst stromy, keři a květenou a čekal.

Už se probouzejí. Muž je muž a žena je žena. Tulungusak se usmívá pod vousy a pozoruje, jak si ti dva se vším lámou hlavu a pak si nakonec vždycky poradí. Jak se hádají a pak se udobřují. Jak se milují, jak pláčou, jak se smějí, jak se rozmnožují a plní Zemi. Prostě lidé, je s nimi náhodou docela zábava.

„Začíná přituhovat, možná jsem nějak drcnul do zemské osy, když jsem se hrabal v mořském dně, pomyslel si. Dlouho je bez zvířat nemohu nechat, pod sněhem si kořínky nenajdou.“

Jednoho dne začal padat sníh. A padal a padal a padal. Všecko zmrzlo, moře zamrzlo. Tulungusak se nad lidmi slitoval a postavil nad nimi z padajícího sněhu iglú, aby nezmrzli i oni. Hlad ale měli. Jednoho dne se první žena naštvala, že už fakt nemá z čeho vařit, vzala lopatku z dubového dříví, vyšla ven, klekla si do sněhu a kopala a kopala. Ta se mi líbí, pomyslel si obr, té pomůžu. Když vykopala jámu, celá si do ní vlezla. Tulungusak jen pomyslel a ona na svět za kopyta vytahovala všechna možná zvířata. Tak nastal čas zvěře.

Největší bylo rohaté zvíře na vysokých kopytech.

„To je karibu, největší dar ze všech, ten živí člověka!“ ozval se mocný hlas z hory.

Žena tedy karibu pustila na svobodu a přikázala mu putovat daleko do širého kraje a rozmnožovat se. Ten plnil její přání a brzy lidem přinesl blahobyt, a to i přes kruté mrazy, které krajinu sužovaly a nepolevovaly po většinu roku.

Hojnost však dlouho netrvala. Synové první ženy tenkrát nevěděli, jak se mají starat o stáda, nemocných kusů si nevšímali a lovili jen tu nejpěknější a nejsilnější zvěř. Chtěli mít šťavnaté masíčko k obědu a pořádně huňaté kalhoty. Stáda tak rychle zeslábla. Bylo více nemocných než zdravých karibu. Když ve stádech nebylo jediného zdravého kusu, obořili se synové na matku, že se špatně stará. Matka si vzpomněla na hlas, který kdysi zazněl z hory nad osadou, a vydala se k ní.

„Nestaráš se dobře o svá stáda, Horo, jsou stále slabší a nemocnější a my budeme taky slabí a nemocní, když je budeme jíst.“

„Zavolám vlčího ducha Amaroq, aby k vám poslala své děti,“ zaznělo z hory. „Budou jíst slabé a nemocné karibu, aby v kraji zůstaly zdravé a silné kusy.“

A tak se stalo. Amaroq, matka všech vlků, přivedla na Zem svá štěňata. Ta vyrostla ve velké, silné a statné vlky a proháněla stáda zvěře po nekonečných bílých pláních. Vlk a karibu jsou tedy spojenci. Karibu živí svým tělem vlka a vlk udržuje jeho rod na oplátku zdravý, silný a v dobré kondici.

„To je moc hezký příběh,“ zašeptá Tanaki již v půli cesty ke spánku. „Takže takhle jste vy, vlci, přišli k nám?“

„Ano, asi takhle,“ odpoví s úsměvem Hati.

„Takže my vás potřebujeme?“

„Ano, dá se to tak říct. Všichni se navzájem potřebujeme.“

„A jak vlastně vypadá karibu?“

„Stejně jako sob, jen má na konci parohy trošičku placaté. Má je místo lopatek na odhrnování sněhu, aby se dostal k lišejníkům. A rozdíl mezi nimi je ten, že karibu je divoký a sobi se chovají ve stádech.“

„A kdo je vlastně Tulungusak? Je to bůh? Nebo čaroděj? “

„Ale ne, byl to obr, a i když uměl čarovat, bůh to, myslím, nebyl. Víš, on si tenkrát pomalu každý druhý obr myslel, že je bůh. Byli dost namyšlení, musím říct. Ale to bylo ještě před potopou, teď už jsem neviděl obra několik tisíc let. A to je dobře. S obry jsou jenom problémy.“

„A kdo je to Amaroq?“

„O té ti budu povídat až zítra. Po západu Slunce za tebou zase přijdu a povím ti o úplně prvním a nejstarším vlku na celém světě, chceš?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hati.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.