Caitlin Crewsová

Popelčino tajemství

Překlad: Barbora Pšenicová

Milá čtenářko,

příběhy, které Vám nabízím v edicích Sladký život a Sladký život Duo tento měsíc, mají, když tak nad tím přemýšlím, jedno společné téma: silné ženy. Já vím, že pořád ještě přežívá takové to klišé o slabé ženě, která potřebuje silného ochránce, ale, po pravdě řečeno, není to už dávno překonáno?

Rozhodně si to myslí i hrdinky všech šesti povídek, které si můžete v těchto dvou edicích přečíst!

A když jsem si uvědomil tohle společné téma, nedalo mně to, a musím se s Vámi podělit o jeden citát z knihy úplně jiného autora, než jsou dámy, které pro Vás píší mé romantické příběhy. Jistě se shodneme na tom, že Jack London je hodně „chlapský autor“. A přesto napsal taková krásná slova:

„Najdi si ženu jako veliký, prudký plamen, ženu, která se směje… a miluje muže, dokud smí, a líbí se jí to. Jsou takové ženy.“

Láska a něha se totiž se silou vůbec nevylučují!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Secrets of His Forbidden Cinderella

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Barbora Pšenicová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Caitlin Crews

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN: 978-83-276-6506-5 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-6512-6 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-6518-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

„Jeho Excelence není doma, madam,“ pronesl rezolutně komorník a tvářil se u toho značně pohoršeně.

Nedalo se říct, že by vrata do velkolepého a starobylého paláce doslova zablokoval, protože to bylo nad síly jediné osoby, byť nadmíru sveřepé a horlivé, spíš se snažil vyvolat dojem, že jejich prostor opanuje. Vrata byla výtvorem mistrů řezbářů z dob dávno minulých, kteří je nejspíš na kolenou a s přímluvnými modlitbami předali vznešenému panstvu z paláce, protože tak se to na pohádkovém panství, jež si nárokovalo po staletí tuto část Španělska, dělávalo.

„Našeho jedinečného španělského granda, devatenáctého vévodu z Marinceli, nelze jen tak navštívit.“

Amelia Ransomová, kterou vzhledem k jejímu nízkému původu mohlo považovat za jedinečnou nanejvýš pár jejích nejbližších přátel a rozhodně ne celý národ, jako tomu bylo v případě vévody, se přinutila k úsměvu. Jako kdyby nestála u dveří natolik majestátního a úchvatného paláce, že se mu přezdívalo el monstruo – dokonce i mezi jeho vlastními obyvateli. „Po pravdě jsem si jistá, že vévoda doma je.“

V nejbližší vsi, která byla s ohledem na enormní rozlohu vévodových pozemků od paláce na míle vzdálená, stále žila jedna z jejích dávných známých, která jí prozradila, že před dvěma dny viděla nad vsí prolétat vévodovo letadlo. Krátce poté zavlála na věži vlajka s erbem rodu Marinceliů, což znamená, že urozený pán dorazil na své sídlo.

„Vy jste mi asi špatně rozuměla,“ procedil komorník mezi zuby a jeho pórovitá tvář se stáhla v grimase plné rozhořčení a opovržení s jasným cílem – vzbudit v Amelii stud a donutit ji k ústupu. Zřejmě by se tak i stalo, kdyby měla k návštěvě svého bývalého nevlastního bratra Tea de Luza a jedinečného španělského granda v jedné osobě jiný důvod. „Jeho Excelence pro vás není doma.“

Bylo víc než lákavé tím celou záležitost uzavřít. Ostatně sama Amelia by byla víc než šťastná, kdyby si tenhle výlet mohla odpustit. Měla za sebou příšernou cestu ze San Franciska do Paříže na tom nejméně pohodlném sedadle v celém letadle, protože když si na poslední chvíli objednávala letenku, žádné jiné na ni nezbylo. Kratší let do Madridu už byl o poznání příjemnější, jenže potom ji čekala úmorná cesta zvlněnou kopcovitou krajinou, ve které měla rodina de Luzových hluboko zapuštěné kořeny.

„Uvidíte, že mě přijme,“ pronesla s neotřesitelnou sebedůvěrou, povzbuzenou vzrůstající únavou. Větší strach měla ze schůzky samotné než z komorníka. Pohlédla na naježeného muže, který neskrýval překvapení nad její troufalostí. Očividně ho však svým sebejistým prohlášením nepřesvědčila. „Opravdu. Zeptejte se ho.“

„Nic takového nepřichází v úvahu,“ uzemnil ji komorník ledovým tónem. „Vůbec nechápu, jak jste se sem dostala. A ještě máte tu drzost bušit na vrata jako nějaký… podomní prodejce.“ Poslední slova pronesl s takovým znechucením, jako kdyby měla nádavkem přinejmenším syfilis.

Kdyby jenom tušil, s čím Amelia za vévodou přijela. Zřejmě by se pokřižoval a potom by si ještě odplivnul. Po pravdě, těžko by mu to mohla vyčítat.

„Chápu, že děláte všechno možné pro to, abyste svého pána ochránil před zástupem ctitelek,“ pokračovala co nejvlídněji, jako kdyby se na ni tvářil kdovíjak vstřícně a byl ochotný s ní debatovat. „Ostatně není se čemu divit. V současné době jde o jednoho z nejžádanějších mužů na světě.“

Osobně byla svědkem toho, jaký rozruch Teo dokázal mezi ženami vyvolat, a to ještě ani neměl vévodský titul. Proto se nepokoušela dostat se dovnitř hlavní branou střeženou nekompromisními strážci, kteří by nenechali dovnitř proklouznout ani myš. Amelia využila jednu ze zapomenutých křivolakých cestiček vinoucích se kolem nejodlehlejšího koutu panství, kterou ke vstupu do prostoru paláce využíval zejména hajný a jeho pomocníci. Pronajaté auto nechala zaparkované u jezera, které kdysi bývalo jejím oblíbeným čtenářským místem. Aspoň se mohla projít a pročistit si hlavu otupělou nedostatkem spánku po úmorné cestě letadlem, připravit se na setkání s Teem a především nepozorovaně proniknout až k vratům v čele budovy, která by ve své majestátnosti slušela i lecjaké katedrále. Kdyby jela autem až sem, mohli by ji cestou zastavit. Pěšky byla méně nápadná. Alespoň si to myslela.

Další kroky si však nestihla promyslit, což byla zjevně chyba.

Komorník vytáhl z kapsy kabátu elegantní chytrý mobil. Zřejmě se chystal zavolat ochranku, která by ji vyvedla ven. To nesměla dopustit.

„Nepatřím mezi Teovy fanynky,“ vyhrkla s lehkou nejistotou v hlase. Ve skutečnosti to totiž nebyla úplně pravda. Alespoň ne ve světle toho, co se stalo. „Jsem jeho nevlastní sestra.“

Muž se kupodivu nepozastavil nad jejím neomluvitelným hříchem, když nepoužila ani správnou formu křestního jména jeho pána. Díval se na ni však značně přezíravě.

„Vévoda nemá nevlastní sestru, madam.“

„Bývalou nevlastní sestru,“ poopravila ho Amelia. „I když některá pouta jistě přetrvávají déle než manželství, nemyslíte?“

Úsměv jí pohasl na tváři, když ji zpražil takový pohledem, jako by na něj právě promluvila odporná krysa, která netuší, kde je její místo.

„Pochybuji, že by Jeho Excelence uznávala jakákoliv pouta,“ odsekl opovržlivě. Z výrazu jeho tváře se dalo soudit, že se ho velice dotklo, když se Amelia opovážila naznačit něco jiného. „Jeho rodinné vazby jsou pouze aristokratického, když ne rovnou královského původu, a samozřejmě je všechny máme detailně zdokumentované. O žádné nevlastní sestře není v oficiálních záznamech ani zmínka.“

Amelia se rozhodla vsadit na jedinou kartu, kterou měla, i když byla jen nevalné hodnoty. „Předpokládám, že vaše záznamy postrádají informace o tom, jaký vztah má Teo k členům vzdálenějších rodin vzešlých z několika sňatků jeho otce. Vážně si mě troufnete poslat pryč, aniž byste se ujistil, že je to tak v pořádku?“

Nekonečně dlouho si hleděli mlčky do očí a čekali, až ten druhý vyloží zbývající karty na stůl.

Amelia si v duchu vyčítala, že se cestou někde nezastavila a trochu se neupravila. Když se před mnoha hodinami v San Francisku oblékala, nemyslela na to, že bude potřebovat udělat na někoho dojem, teď by se jí to však hodilo. Nijak zvlášť jí nezáleželo na tom, jestli ji Teo uvidí v pomačkaných šatech, avšak komorníci na podobných místech bývali často většími snoby než jejich aristokratičtí zaměstnavatelé. Obnošený tříčtvrteční kabát jí sice v chladném lednovém dni krásně hřál, ale parády moc nenadělal. Džínsy byly až příliš vybledlé a americké a boty doslova volaly po vyleštění. Najednou si začala na zářivě bílém mramorovém schodišti vedoucím do pohádkového paláce připadat poněkud nepatřičně.

El monstruo byl skutečně pohádkovým sídlem s několika věžemi tyčícími se dramaticky k nebi a mnoha křídly rozprostírajícími se do všech stran. Byl obklopený neposkvrněnou přírodou, kterou ani na horizontu nehyzdily žádné stavby. Člověk mohl jednoduše podlehnout dojmu, že aristokratická dynastie, která palác téměř po celou dobu trvání evropských dějin obývá, je jedinou takovou na celém světě. S čímž by Teo de Luz bezpochyby souhlasil.

Ze všech manželů její matky – urozených džentlmenů, dvořanů vykazujících znaky královského majestátu, celebrit a politiků, které neblaze proslulá Marie Frenchová okouzlila, uchvátila a nakonec zapudila – na Amelii nikdo neudělal takový dojem jako Luis Calvo, osmnáctý vévoda z Marinceli. Během několika bouřlivých let, kdy Amelia dospívala, Marie otce Tea pronásledovala, posléze ho lapila do svých sítí a nakonec nevyhnutelně opustila.

Ocitnout se uprostřed světa dynastie de Luzových, tak nesnesitelně výstřední, nechutně bohaté a vznešené, že by klidně mohla obývat nějakou docela jinou planetu, bylo zničující a vzrušující zároveň.

Marie vždycky dávala přednost zámožným mužům. Ale i kdyby se sečetl majetek všech boháčů na světě, jen taktak by se dokázal vyrovnat jmění, které vlastnil dynastie de Luzových. Devatenáct generací budovalo moc a vliv a ruku v ruce s tím rostl i jejich majetek.

Amelia se z tohoto manželství nevzpamatovala tak rychle, jako z jiných manželství, do kterých ji její matka přivedla. Dlouho se jí stýskalo po tomhle místě. A hlavně nedokázala dostat z hlavy muže, který tu od smrti svého otce žil. Když se po čase odhodlala k zoufalému kroku, jenž ji měl ve stylu exorcismu pomoci zbavit se toho, co ji po léta svazovalo, brzy zjistila, že si tím ve skutečnosti přivodila mnohem vážnější problémy.

Přijela jsi sem najít řešení, připomněla si v duchu.

Jako kdyby na tom záleželo, proč sem přijela, když ji patrně nepustí ani do dveří…

Teo de Luz – kdysi odstrašující, arogantní a obvykle nesnášenlivý nevlastní bratr, nyní vévoda rodu s tak dlouhou a slavnou linií předků, že se někteří jeho obdivovatelé nechávali ve chvílích euforie slyšet, že dynastie de Luzových je vlastně synonymem pro samotné Španělsko – nepatřil k lidem, na které je možné někde náhodně narazit. Člověk ho nepotkal v místní kavárně, co by tam taky dělal, když sám vlastnil polovinu kávových farem v Keni? Nechodil do veřejných fitness center, ani neriskoval pohostinnost pochybných barů či restaurací navštěvovaných obyčejnými lidmi. Měl šoféry, kteří ho všude vozili. Soukromá letadla. Když si chtěl něco nakoupit, obchodníci na dobu jeho návštěvy zavřeli. Když chtěl poobědvat, restaurace mu vyhradili soukromý salon. A pokud náhodou navštívil nějakou destinaci, kde nevlastnil žádnou nemovitost, pronajal si dostatečně osamělou vilu vzdálenou na hony od všech ostatních.

Místa, kam se chodíval pobavit, většinou neměla žádná označení na dveřích. Návštěvníci buď o nich věděli, nebo ne.

Kdo nebyl členem klubu, měl smůlu. Pokud se člověk musel ptát, bylo evidentní, že tam nemá co pohledávat.

Amelia jako dcera Marie Frenchové vyrůstala v blízkosti velkého množství peněz, rozhodně se však netopila v bohatství. Její matka se proslavila bezpočtem rozvodů a nepochybně si během svého života přišla ke slušné sumě díky výplatám nejrůznějších odstupných a porozvodových vyrovnaní i díky movitým a nemovitým darům od svých milenců. Bohatství, kterým se pyšnil rod de Luzových, se nedalo shromáždit jedinou osobou. Nedokázalo by to ani několik lidských pokolení.

Kdyby Amelia mohla vrátit čas, okamžitě by to udělala. Kdyby mohla vzít zpátky několik posledních měsíců a věřila by, že stačí pořádný políček na tvář, aby se jí na konci léta v hlavě rozsvítilo, neváhala by ani na vteřinu a vší silou by se rozmáchla.

Přání však nestačí. Tím se běh událostí nezvrátí.

„Vyřiďte prosím Teovi, že jsem za ním přijela,“ obrátila se na zarputilého muže, který se tvářil, jako kdyby byl připravený chránit dveře ještě po dalších dvacet generací. „Jsem Amelia. Jeho oblíbená nevlastní sestra,“ dodala se zářivým úsměvem na tváři.

Byla si celkem jistá, že není Teovou oblíbenkyní, ale tím se chlubit nehodlala, a tak stála dál na schodech a vnímala, jak se do ní zakusuje mrazivý vítr. V duchu čekala, že každou vteřinou komorník práskne dveřmi a zavolá ochranku, aby ji vyvedla ven z areálu paláce.

Vlastně v koutku duše doufala, že to doopravdy udělá. Protože už jenom samotný fakt, že se překonala a přiletěla do Španělska, objevila se u jeho dveří a pokusila se dostat se dovnitř, aby mu řekla to, co mu říct potřebuje, znamenal, že udělala vše, co bylo v jejích silách, a splnila tak svou povinnost.

Není přece její vinou, že se Teo rozhodl zabarikádovat ve svém honosném sídle.

Minulý podzim zabarikádovaný nebyl, ozval se hlas jejího svědomí.

Bylo to na konci září, když se sem naposledy vydala. Přikradla se dovnitř pod rouškou tmy a splynula s davem návštěvníků, kteří se hrnuli na panství, aby se zúčastnili tradičního maškarního bálu, jenž se na tomto panství konal každý podzim na památku narozenin dávno zemřelého desátého vévody rodu Marinceliových. Jednalo se o fantastickou přehlídku maškar blyštících se a třpytících ve světle svící, která tu v obměněných podobách probíhala už tři stovky let. Amelia sem však nepřišla kvůli bálu. Vnímala to jako příležitost ke zbavení se démona, který ji ovládal. Oblékla se jako cizinka, dokonce si i obarvila vlasy a nasadila barevné kontaktní čočky. Po matce měly její duhovky fialkový nádech, který lidem často ulpěl v paměti.

Trvalo jí několik měsíců příprav a odhodlávání, než si mohla pogratulovat k dobře odvedené práci. Někdy lidem nezbývá nic jiného než se vrátit k traumatizujícímu zážitku, znovu ho prožít a teprve potom se od něj odpoutat. Svého rozhodnutí nelitovala ani ve chvíli, kdy jí došlo, co bezděčně provedla.

Dnes se ale už blížilo k poledni a počasí bylo sychravé. Tuto část Španělska zasáhla zimní bouře, takže jízda z Madridu byla velice riskantní. Nejhorší počasí bylo, když projížděla kolem pásu zasněžených hor, ze kterých vanul mrazivý vítr. Foukal až sem a pronikal jí do morku kostí, zatímco čekala na komorníkovo rozhodnutí.

Nijak zvlášť ji netěšilo vědomí, že by si tu jízdu měla zopakovat, obzvlášť když její návštěva nesplní svůj účel. Pokud však nebude jiného zbytí, zvládne to. A potom si zaleze v hotelu pod peřinu a vymyslí nový plán, jak najít Tea a promluvit si s ním. Anebo se jednoduše vrátí domů a bude pokračovat v nové životní etapě.

Právě si v duchu představovala, jaké to asi bude, když komorník o krok ustoupil a sklopil hlavu. Jen velice nepatrně.

„Jestli by madam mohla počkat tady,“ zamumlal zdráhavě a pokynul jí rukou, aby vešla do vstupní haly, která se nepodobala žádnému jinému foyeru, v němž se kdy Amelia ocitla.

Tady si vždycky připadala jako v tanečním sále, omámená leskem zrcadel, nádhernými lustry a impozantními sochami působícími až zastrašujícím dojmem. Účelem tohoto prostoru rozhodně nebylo pobízet příchozí k návštěvě. Spíš naopak. Palác ve své historii sloužil jako pevnost, tvrz, sídlo pro revolucionáře, útočiště pro sesazeného krále, byl místem narození budoucí královny a dějištěm spousty dalších dramatických událostí, které Amelia po dobu dvou dlouhých osamělých zimních období se zájmem studovala. Přímo tady, v obrovské knihovně zabírající samostatné křídlo paláce a se svými třemi patry rozsáhlejší než kdejaká univerzitní sbírka.

Když za ní komorník zavřel dveře, obdařila ho Amelia snad až příliš cukrovým úsměvem. On jí úsměv samozřejmě neoplatil.

Ukázal na kamennou lavici u stěny a počkal, až se Amelia posadí.

„Tohle je soukromý dům, madam, žádné muzeum,“ pokračoval neosobním tónem. „Rozhodně není přístupný nahodilým návštěvám. Respektujte proto, prosím, vévodovo přání a zůstaňte tady. Nikam nechoďte. Nic si neprohlížejte. Rozuměla jste mi?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Amelia a mírně se zamračila, jako kdyby ji ani ve snu nenapadlo, že by se mohla vydat na obchůzku po domě, ve kterém kdysi žila.

Nakonec už je to deset let, co tu bydlela, a ani tehdy se tu nemohla jen tak potulovat. Na každém kroku jí někdo dával najevo, že tu není vítaná. Když ne Teo, tak aspoň jeho otec, kterého zajímala jen jeho nechvalně proslulá novomanželka. A samozřejmě celý zástup zaměstnanců, který měl vlastní názor na to, že se jejich novou paní má stát právě neblaze proslulá Marie Frenchová. Její dospívající dcera pro ně byla snadným terčem útoků.

Aspoň to tak Amelia vnímala.

A vždy zamračený, očividně vyděšený Teo, s jiskřivýma černýma očima, aristokratickým nosem a nepředstavitelně smyslnými ústy, která ji pronásledovala ve snech způsobem, jemuž dokázala plně porozumět až o několik let později…

Útroby obrovského domu pohltily vzdalující se komorníkovy kroky a Amelia osaměla. Vnímala, jak jí srdce hlasitě tluče v hrudi. Toužila vzít konečně život do svých rukou. Využít toho, co jí osud přinesl, a zbavit se všeho, co ji tíží.

Minulé léto udělala ve svém životě opravdu velké změny. Za prvé se usadila v San Francisku. Už nehodlala dál cestovat se svou matkou, zastávat role, které jí přidělovala, a ještě víc tím zatěžovat už tak nekonvenční vztah, který spolu mají.

K prvnímu pokusu o nastavení určitých hranic ve vztahu k matce došlo ve chvíli, kdy se rozhodla, že půjde studovat. Marii to přišlo nejdřív zábavné a posléze nepochopitelné.

„Je jediná škola, na které záleží, holčička, a ta se jmenuje škola života,“ zamrkala na ni tím svým smyslným způsobem, kterým dokázala přilákat nápadníka i z opačného konce tanečního sálu. „A víš, jakou má největší výhodu? Neplatí se tam žádné školné!“ rozesmála se.

Na rozdíl od mnohých jiných žen, které se stejně jako její matka vdávaly a rozváděly, přičemž svými šípy lásky mířily s přesností profesionálních střelců, Marie měla upřímnou radost z toho, že se jí na této divoké cestě životem podařilo zplodit potomka. Právě tuto skutečnost u ní pohrdaví a bezskrupolózní novináři z bulvárních tiskovin nedokázali pochopit. Je to zlatokopka? Téměř jistě ano. Zároveň je však bezprostřední, okouzlující a rozkošná. Mění manžely jako na běžícím páse, protože se vždycky znovu zamiluje, utrácí jejich peníze, protože se nikdy nevdá za chudáka, je jejich zářivou ozdobou až do chvíle, kdy ji začnou nudit, potom jde dál.

Amelia nikdy nevěděla, jestli má při pohledu na svou matku cítit obdiv nebo beznaděj.

„Nemyslím si, že člověk, který si žije jako v bavlnce na polštáři vycpaném tučnými odstupnými, má právo mluvit o škole života,“ namítla suše.

Marie rozhodila bezmocně rukama. Doslova. A Amelia poprvé okusila, jak chutná vítězství.

Milovala dobu svých studií. Ukryla se na čtyři nádherné roky v Bostonu. Chodila podél řeky Charles. Trávila lenivá klidná odpoledne v parcích. O víkendech podnikala výlety k mysu jménem Cape Code, anebo cestovala na sever po zapadlých přístavech roztroušených podél skalnatého pobřeží. Tábořila v západní části státu Massachusetts. Na podzim se brouzdala spadaným listím v Nové Anglii, ve Vermontu ochutnávala javorový sirup stáčený přímo ze sudu a pobývala ve strohých farmářských domech, které jí připomínaly romány Edith Whartonové.

Studovala antropologii. Sociologii. Poezii. Všechno, co ji zajímalo, stejně jako finanční a obchodní kurzy, které jí daly pevné základy pro to, aby mohla v budoucnosti spravovat matčiny finance. Celé čtyři roky nebyla ničím jiným než vysokoškolskou studentkou v jednom z nejlepších univerzitních měst, která existují.

Po škole se rovnou vrhla do práce, na kterou se cíleně připravovala. Stala se osobní asistentkou své matky, finanční manažerkou, specialistkou na stěhování a nejčastěji ze všeho terapeutkou na telefonu.

Právě ta poslední činnost se jí začala velice rychle zajídat. Po nějakém čase dospěla k závěru, že nikdy nezačne žít vlastní život, pokud bude celé večery rozebírat detaily matčina života. Rozhodla se, že ze všech míst, která kdy navštívila, se jí jako bydliště nejvíc zamlouvá nádherné San Francisco.

„Já ale do San Franciska skoro vůbec nejezdím,“ protestovala Marie. Když na ni Amelia místo odpovědi zůstala konsternovaně zírat, po chvíli se rozesmála. „Aha. Rozumím.“

První léto strávené v San Francisku Amelii připadalo jako zhmotněný sen o dokonalém životě. Bylo jí šestadvacet. Ideální věk, alespoň podle jejího názoru, na to být sama v tak nádherném a magickém městě. Mariiny záležitost dokázala řídit na dálku a jen občas musela odletět napravit katastrofu, kterou její matka někde ve světě způsobila.

Amelia dokonce dospěla k závěru, že by si mohla občas s někým vyjít na schůzku. Protože přesně to normální lidé dělají, alespoň podle jejích přátel. Rozhodně se nevrhají po hlavě do svateb a potom se za pomoci právníků nesnaží získat co nejlepší finanční vyrovnání.

Jakmile se však Amelia pokusila se trochu uvolnit a došlo třeba i na polibek, stala se obvykle zvláštní věc. I když se jí polibek ze začátku líbil, záhy se přistihla, jak v duchu sní o třpytivých černých očích. O aristokratickém nosu, který by se dobře vyjímal na starodávném portrétu vladaře.

A taky na přísná a smyslná ústa, která nemohla patřit nikomu jinému než Teovi.

K čertu s ním.

Loni v létě odhalila strašlivou skutečnost – že se nedokáže od svého někdejšího nevlastního bratra odpoutat. Původně si ani nevzpomněla na tradiční maškarní bál, pracovní povinnosti ji i tak zavedly do Evropy. Matka ji tam povolala, aby se k ní na chvíli připojila, když skončila jednu milostnou aféru a v Itálii začala novou.

Teprve při stěhování Mariiných věcí z jedné vily do druhé si Amélia tradiční maškarní rej v el monstruo vybavila. Plný dvůr lidí zahalených v maskách a kostýmech, kteří se již po generace snaží protančit vlahou zářijovou nocí k rozbřesku.

Ideální příležitost k tomu, jak konečně dostat svého bývalého nevlastního bratra, který ji nepřestával pronásledovat, z hlavy. Jednou a provždy. Protože Amelii bylo jasné, že pokud chce žít normální život, po kterém touží, musí udělat něco víc než se občas s někým políbit.

A proto se s Teem musí vypořádat.

Jakmile se jí ta myšlenka zrodila v hlavě, Amelia nedokázala myslet na nic jiného.

Život ji naučil, že se vždycky najde důvod, proč litovat ukvapených kroků. Zářným příkladem byla její matka, která mnohokrát před soudy lítostivě lkala, když ji chtěli rozčilení dědicové jejích bývalých mužů připravit o její podíl na majetku.

V Ameliině případě nenastal okamžik, kdy by kvůli něčemu potřebovala lkát. Rozhodně ne kvůli té ukradené smyslné a neskutečně krásné hodině.

Jakmile se dokázala znovu nadechnout, vykradla se postranními dveřmi z monstrózního paláce ven. Uprchla do tmy a nikdy už neměla v úmyslu se vracet.

Jenže teď je zase zpátky. O necelé tři měsíce později sedí na tvrdé kamenné lavici obklopená starodávnými sochami, které na ni shlížejí s odsuzujícím pohledem. Jako kdyby věděli přesně, co udělala, a měli jí její opovážlivost za zlou.

„To my oba,“ zamumlala směrem k nim.

Vzápětí toho zalitovala, když slyšela, jak hlas proniká do ztichlých hlubin domu.

Historické sídlo impéria Marinceliových samozřejmě nebylo jen tak tiché. Bylo dramaticky ztlumené. Absence zvuků nebyla způsobena prázdnotou či zanedbaností, byl to jen další z ukazatelů neskutečného bohatství. Jednalo se o bohatství a moc tak obrovského rozsahu, že zasahovalo do několika staletí, bylo tak mocné, že prosáklo do každého balvanu ve stropech i stěnách.

Když se člověk zaposlouchal do zdánlivého klidu, který zde panoval, po chvíli rozeznal nepopiratelné záchvěvy moci a slávy, i když jen nehybně seděl v předsálí.

Amelia si rozepnula kabát a nechala klopy spadnout do stran. Už dávno zjistila, že na podobných místech nemá cenu se o nic snažit. Za prvé působí až příliš americky a mnozí Evropané ji považují za nevkusně oblečenou a nevhodně se chovající bez ohledu na to, co má na sobě a co právě dělá. A za druhé spousta lidí na ni nahlížela optikou její matky. Takže bylo zbytečné snažit se je přesvědčit o opaku.

Na tom se nedalo nic změnit.

Věci, které se nedají změnit, zjistila Amelia, se často dají přetavit ve vlastní zbraně.

Z dálky zaslechla zvuk blížících se kroků a připravila se k útoku. Zadržela dech…

Byl to však zase jenom komorník. Zastavil před ní a chvíli si ji podezíravě prohlížel, jako kdyby čekal, že v nestřežené chvíli vystřihala obrazy z rámů a plátna si nacpala do džínsů. Amelia se usmála. Zeširoka.

To ho ještě víc vyvedlo z míry. Poznala to podle toho, jak se mu zasunula brada až ke krku.

„Následujte mě, prosím,“ vypravil ze sebe s očividným sebezapřením. „Vévoda je velmi důležitý člověk. Je nadmíru zaneprázdněn. Bylo by dobré, kdybyste si uvědomila, jaká je pro vás čest, že se zcela nečekaně rozhodl ukrojit kus svého drahocenného času a strávit ho ve vaší společnosti, a to i přesto, že váš vzhled působí v těchto důstojných prostorách nezdvořile, možná až urážlivě.“

„Můžete si být jistý, že mu náležitě poděkuju,“ zašvitořila Amelia a zvedla se z lavice. „Nastokrát,“ dodala, když komorník mlčel.

Nezdálo se však, že by to svým dovětkem nějak vylepšila. Komorník se otočil na podpatku a odkráčel. Amelia ho následovala, ohromená proti své vůli tím, jak dokáže prostým držením těla vyjádřit pohoršení.

Provedl ji halou a pokračoval dlouhou chodbou, která spojovala hlavní část budovy s jedním z křídel. Chodba byla plná portrétů černookých, povýšeně se tvářích se mužů v nejrůznějších historických oblecích. Vzpomněla si, jak ve stejné chodbě stála coby šestnáctiletá dívka a snažila se vystopovat Teovy rysy u jeho dávno zemřelých předků.

Dnes nemyslela na Teovy rysy, alespoň ne tak docela. Snažila se představit si, že všichni ti vážní a nadutí aristokraté budou spojení s ní, a neubránila se pocitu provinění. Vědomě ho potlačila v okamžiku, kdy vyšli z chodby ven a zamířili do labyrintu obrovského domu.

Pokoje, které míjeli, byli vesměs stejné. Všechno se v nich lesklo a vybaveny byly ve vkusném, i když zdrženlivém stylu. Žádné zbytečné tretky. Žádné osobní věci. Na podlaze se neválely vyzuté bačkory a na stolech nestály prázdné hrnky od kávy. Každá místnost byla zařízena podle určitého barevného schématu. Nezahlédla žádné starožitnosti v obecném slova smyslu, i když jí bylo jasné, že každá věc v tomto domě má nesmírnou hodnotu. V podstatě nevyčíslitelnou, protože kdyby se měla vyčíslit v penězích, jednalo by se o nehoráznou sumu. Dům byl vybavený jedinečnými, jemně tepanými uměleckými předměty, které byly rodině darovány vděčnými a úslužnými vazaly a samozvanými spojenci.

Komorník se zastavil přede dveřmi s hlasitým klapnutím podpatků a se sklopením hlavy – obojí provedené v dokonalé souhře. Amelia usoudila, že tohle musí být vévodova pracovna. Před deseti lety zde úřadoval jeho otec, vyřizoval zde obchodní záležitosti. Nenaskytla se jí jediná příležitost, aby se odvážila do této části domu, byla zde jen při prvotní prohlídce.

Teprve teď před ní komorník otevřel dveře. Cítila zvláštní šimrání v žaludku. Nebyla si jistá, jestli je to nedočkavostí, strachem anebo směsicí obojího.

Dveře za ní zapadly s tichým cvaknutím, i tak jí ten zvuk připadal skrytě agresivní.

Pracovna, stejně jako všechny ostatní místnosti v paláci, se vyznačovala velkolepostí, bohatstvím a klidnou elegancí. Byla tu vlastní knihovna, i když výrazně „skromnější“ v porovnání s tou obrovskou, která zabírala celé křídlo. V krbu plápolal oheň a police byly napěchovány knihami – ty však nebyly srovnány podle velikosti a nepyšnily se netknutými dokonalými obaly se zlatým písmem. Očividně se jednalo o sbírku hodně čtených knih, se kterými se často pracovalo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Popelčino tajemství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.